Богомил Герасимов
От Абърдийн с усмивка
Шотландски хумор

chitanka.info

Предговор

През месец март 1968 г. името на българския град Габрово прескочи Ламанша и направи сензация във Великобритания. От печата, радиото и телевизията хората научиха, че на този свят има габровски вицове, които по нищо не отстъпват на шотландските. Нещо повече — оказа се, че между редица габровски и шотландски вицове, обикновено свързвани с името на град Абърдийн, съществува поразителна прилика. Шотландците се смееха на габровските вицове, но преди всичко се удивляваха на това, че в друга страна може да има хора с подобно чувство за хумор. В техни очи Габрово автоматично стана обект за уважение.

В Шотландия за габровци и за България се заговори така, както никога преди не се е говорило. Вестниците откриха, че освен вроденото чувство за хумор, българите също обичат да пеят и танцуват, че гайдата е също български национален инструмент, както и шотландски, че България е страна с чудно красива природа. Вестник „Глазгоу хералд“ дори намери, че в местния галски език има дума, наподобяваща Габрово — gabaire, която в превод означава „бъбривец“.

Необикновеният интерес към габровския хумор подтикна излизащия в Глазгоу голям шотландски вестник „Дейли рекорд“ да организира популярен конкурс за най-добрия шотландски виц от габровски тип. Всеки ден в продължение на цяла седмица вестникът печаташе условията на конкурса, материали за България и, разбира се, габровски вицове. Обявени бяха и съблазнителни награди, дадени от българския Комитет по туризма — безплатни почивки в България със специална екскурзия до Габрово.

Този конкурс има необикновен успех. Хиляди шотландци взеха участие в него, като изпратиха писма с вицове до редакцията на в. „Дейли рекорд“. Специално жури присъди кои от тях да бъдат наградени. Конкурсът завърши с тържествен гранд-финал, който се състоя в столицата на шотландския виц — Абърдийн. Вестник „Дейли рекорд“ нарече тези заключителни часове „Вечер, когато Абърдийн се превиваше от смях“. А местният в. „Абърдийн ивнинг експрес“ помести обширна статия с многозначителното заглавие „Общият хумор свързва Абърдийн с България“.

Конкурсът на в. „Дейли рекорд“ направи Габрово и габровските вицове популярни в Шотландия и показа, че в габровския и шотландския хумор има вицове, които напълно си приличат. Ето няколко характерни примера:

Габровски

На габровски колибарин се разболяла жената. Свидело му се за парите, но нямало как и тръгнал да търси лекар. Насред пътя се досетил за нещо, върнал се и повикал:

— Пено, ако усетиш, че нещо няма да те бъде, духни поне лампата, да не гори газта напразно.

Шотландски

Съпругата на Санди легнала тежко болна. Лекарят казал, че краят е само въпрос на време. Санди седнал до леглото и бодърствувал при светлината на една свещ. Притрябвало му обаче да излезе за малко.

— Добре ли си, Маги? — запитал той.

— Както ме знаеш — отговорила със слаб глас болната.

— Аз ще те оставя за малко, но… Маги, ако разбереш, че си отиваш, ще духнеш ли свещта?

Габровски

В предсмъртния си час лекарят поръчал на жена си да отбележи гроба му с надпис. Жена му, за да не харчи пари, сложила на гроба лекарската фирма:

„Д-р. Гаванков приема болни от 9 — 11 ч.“

Шотландски

Шотландски лекар бил на смъртно легло и казал на жена си:

— Когато ме заравяте, искам името ми да е написано на ковчега.

Бъдещата вдовица обещала. В деня на погребението табелката пред дома на лекаря изчезнала и се появила върху ковчега:

„Д-р Ангъс Абърнети Приема 9 — 11 ч. сутринта“

Габровски

— Защо плачеш? — запитал минувач едно дете на улицата.

— Мама ми беше дала левче и аз го загубих.

— Ето ти левче. Недей плака.

Детето заплакало по-силно.

— Защо плачеш сега?

— Защото, ако не бях го загубил, сега щях да си имам две левчета.

Шотландски

Малкото шотландче Джами плачело на улицата.

— Защо плачеш, момченце? — запитал го любезен минувач.

— Загубих си едното пени — казало детето.

— Не плачи, аз ще ти дам едно пени.

Но момчето заревало още по-силно.

— Сега пък за какво плачеш? Нали ти дадох едно пени?

— Татко ще ме бие, като му кажа.

— Защо?

— Защото не казах, че съм загубил шест пени.

Габровски

Габровец завел жена си на лекар, за да й оперира сливиците.

— Тия сливици е трябвало да бъдат изрязани още когато жена ви е била дете — казал лекарят след операцията.

— Така ли? — рекъл габровецът. — Тогава пратете сметката на тъста ми.

Шотландски

Един шотландец завел жена си на лекар, който й оперирал сливиците. След операцията лекарят казал, че сливиците е трябвало да бъдат извадени още когато жената била малко момиче.

Шотландецът изпратил сметката на тъста си.

Габровски

— Свободен ли си днес?

— Да.

— Утре на обяд?

— Свободен съм.

— А в другиден?

— Не, защо питаш?

— Исках да те поканя на обяд.

Шотландски

Шотландец телефонирал на свой приятел.

— Зает ли си довечера, Мак?

— Не.

— Зает ли си утре вечер?

— Не.

— Зает ли си в петък вечер?

— Не.

— Зает ли си в събота вечер?

— Да, тогава съм зает.

— Много жалко. Исках да те поканя в събота на вечеря.

Габровски

Безнадеждно болен габровец решава да се върне в родния си град. На спътниците му във влака направило впечатление, че слиза на всяка гара за билети и един от тях го попитал:

— Защо не си вземете билет направо до Габрово?

— Защо да плащам за цял билет до Габрово, може да умра по пътя — отговорил болният.

Шотландски

Шотландец пътувал с влак. Освен него в купето имало и друг пътник, който забелязал, че шотландецът слиза на всяка спирка, изтичвал до гарата и отново се връщал. Той не можал да скрие любопитството си и запитал за причината.

— Докторът ми каза — обяснил шотландецът, — че имам слабо сърце и мога всеки момент да умра. Затова си купувам билети от спирка до спирка.

Габровски

За да не плаща на майстор, габровец сам се заел да поправи покрива на къщата си. Подхлъзнал се и падайки край прозореца на кухнята, извикал:

— Жено, днес за мен обяд не готви.

Шотландски

Алекс Макалександър седял до леглото на мъртвата си жена, гледал тъжно безжизненото тяло и си мислел за радостите, изживени със своята бивша партньорка. Старата прислужница, която още не била разбрала за смъртта на господарката, се разтропала на долния етаж. Стъпвайки на пръсти, Алекс се показал на стълбите и тихо извикал:

— Джанет, свари само едно яйце за закуска.

Габровски

На пазара една жена продавала раци. Габровецът започнал да се пазари дълго и упорито. През това време кучето му се въртяло край раците, докато един го пипнал за опашката. Кучето хукнало към къщи. Жената се ядосала.

— Свирни на кучето да се върне!

— А ти защо не свирнеш на твоя рак? Нека той се върне — отвърнал язвително габровецът.

Шотландски

Джок Макгрънди излязъл с кучето си на разходка по улиците на Абърдийн. Спрял пред един рибарски магазин. Кучето се завъртяло до кош с раци и един рак увиснал на опашката му. Животното изквичало и побягнало. Рибарят видял разигралата се драма и извикал на Джок:

— Хей, я свирни на кучето си да се върне.

— Ти свирни на твоя рак — посъветвал го Джок и отминал по улицата.

Сходството на тези вицове е повече от очевидно. Несъмнено в тези случаи става въпрос за заимствуване, тъй като изключвам възможността за едновременно възникване на цитираните примери. Не мога и не искам да гадая кой от кого и как е заимствувал. Това не е и най-важното. Вицовете не се нуждаят от паспорти и визи. Те минават границите, без да бъдат декларирани пред митническите власти. Известно е, че шотландската гайда води началото си от българските земи. Това не пречи на шотландците да я смятат за свое изобретение и принос към музикалната култура на света. Тя сигурно е била последвана от духовити примери на габровския хумор, които, попаднали в благоприятни условия, бързо се натурализирали. По същия начин вероятно и шотландски вицове са получили българско гражданство и постоянно местожителство в Габрово. Това с нищо не ги прави по-малко габровски или по-малко шотландски. Външната прилика може да е любопитен факт, но той отстъпва по значение на общото в духа на тези вицове, на това поразително сходство в чувството за хумор…

Настоящият сборник преследва съвсем ограничени и скромни цели: да даде представа за шотландския хумор и по този начин да достави удоволствие на читателите. Главните източници за съдържанието му са хилядите писма с вицове, с които шотландци участвуваха в споменатия конкурс. Самите писма се намират в ГНС — Габрово, изпратени от в. „Дейли рекорд“ като подарък на българския Абърдийн.

Б. Герасимов

I

Най-напред — какво е шотландец?

— Човек, който би правил големи крачки, за да му траят по-дълго подметките, ако не правеше по-малки крачки от страх да не пукне гащите си по шевовете.

Шотландец е също така човек, който дава пижамата си на пране с по един чорап във всеки джоб.

Перпетуум-мобиле?

— Шотландец има да дава пари на евреин, който си ги иска.

Най-голям търговец е онзи, който може да купи стока от евреин и да я продаде с печалба на шотландец.

Оптимист?

— Търговец, който отвори магазин за подаръци в Шотландия.

Вестникарска новина:

„… При разкопки край Абърдийн бе намерена стара монета. Недалеч от нея бяха изровени и три коленичили скелета.“

Лесно е да се познае къщата на шотландец. Тя е единствената с ключалки и на кофите за боклук.

Разбира се, на всички трябва да е известно защо шотландците имат чувство за хумор. Защото им е дар!

Пример за крайна икономия — умрял шотландец.

Съществува и такъв мъж, който искал да се ожени за Грета Гарбо заради парите й. Той бил от Абърдийн!

Танцът чарлстън води началото си от един шотландец, застанал пред обществен клозет с входна такса.

Шотландска пословица:

— Ако някой те обиди, като ти предложи нещо за пиене — преглътни обидата!

Един абърдийнец бил наклеветен, че веднъж, когато отворил портфейла си, от него излетял молец. Фактически молецът бил мъртъв.

Двама души излезли заедно от магазин. Единият бил шотландец — другият също не купил нищо.

Начало на литературно произведение:

„… Нощта била тъмна като в рог. По улиците нямало жив човек, освен един шотландец, който използувал тъмнината за промиване на филми.“

Ако някой иска да преброи населението на шотландско село, достатъчно е да търколи по улицата една монета.

Нищо не може да стане по-плоско от туба с паста за зъби, употребявана от жител на „Гранитния град“ — Абърдийн.

От гледна точка на шотландеца Ниагарският водопад е чисто прахосване на вода.

Много хора имат бързи рефлекси, но едва ли някой може да се сравнява с Тамас от Абърдийн, който само веднъж в живота си изпуснал монета и тя паднала на врата му.

… Нищо чудно, че джобовете в Абърдийн се правят от неощавена свинска кожа — да не се бърка често в тях.

Абърдийнец намерил кутийка с мазолек и веднага си купил тесни обувки.

В Шотландия децата са свикнали да белят портокалите в джобовете си.

Шотландски съвет:

— Не се жени за пари. Ако ти трябват — вземи ги назаем. По-евтино ще ти излезе.

Старите шотландци не купуват календари, тъй като никога не са сигурни, че ще живеят до края на годината.

Приятел е човек, който добре те познава и въпреки това харесва.

В Шотландия има само един евреин и той е там, защото не може да събере пари за билет и да се махне.

Казват, че пилотите предпочитат да летят над Шотландия. Всичко хлабаво в самолета веднага се затягало.

Любовта е като гъбите — човек никога не е сигурен в тях и когато разбере, вече е твърде късно.

Няма нищо толкова лошо, от което да не излезе и нещо добро.

Женитбата е като купуване на кола. Данъкът не е много, но поддръжката скъпа.

По-добре си дръж устата затворена, да те мислят за глупак, отколкото да я отвориш и премахнеш всякакво съмнение в това.

II

Веднаж на абърдийнец зададох въпроса: „Има ли нещо по-стиснато от един абърдийнец?“. И мигновено получих следния отговор:

— Да, двама абърдийнци.

По-нататък нашият разговор се разви така:

— Знаете ли защо габровци спират нощно време часовниците си?

— Не, защо?

— За да не се износват напразно чарковете им.

— Ха-ха-ха, а какво правят, когато им потрябва да знаят колко е часът?

— Хм… изпитват известни затруднения…

— Аз имам един съсед, който държи тръба под кревата си. Когато поиска да научи колко е часът, отваря прозореца и надува тръбата. Винаги се намира някой, който да извика:

— Кой идиот тръби в два часа и двадесет минути сутринта?

Оказа се, че същият абърдийнец имал и двама други съседи, които веднъж тръгнали пеша за Лондон да гледат футболния мач между Англия и Шотландия. В Лондон пристигнали, но мача не гледали — били толкова уморени, че не успели да прескочат оградата на стадиона.

Санди вървял по брега на езерото Лох Ломън, близо до Глазгоу, когато забелязал своя стар познат Тамас. Той седял на един камък, без да мръдне, вперил очи във водата. Санди поздравил и запитал:

— Тамас, какво правиш тук?

— Чакам двама приятели — отвърнал Тамас.

— Къде са те?

— Сутринта се обзаложиха на по един шилинг кой от двамата може да издържи по-дълго време под водата.

— Е, и кой спечели?

— Не знам, още никой не е излязъл.

— Защо закъсня тази сутрин, Макнаб?

— Стиснах по-силно пастата за зъби и загубих половин час, докато я вкарам обратно.

— Чу ли новината? Индианци хванали Ангъс в Америка и го скалпирали.

— Ау, това е ужасно!

— Още по-ужасно е, че малко преди това дал петдесет цента за подстригване.

Санди отишъл на гости при свой приятел в Лондон, който се зарадвал да го види. Посрещнал го много добре. На тръгване Санди решил да се отплати за гостоприемството и обещал:

— Като се върна в Абърдийн, непременно ще ти изпратя една пуйка.

Върнал се той в Абърдийн, минали дни и седмици, но пуйка нямало. Приятелят му напомнил с писмо за обещанието, на което Санди отговорил:

— Забравих да ти пиша, но пуйката оздравя.

На пет мили северно от Абърдийн има едно село, жителите на което открили оригинален начин за безплатно снабдяване с въглища. Излизали край железопътната линия и се кривели на машинистите.

Млад мъж от Грийнък направил икономически изгодно откритие. Той изобретил средство за изчистване на петната по употребявана попивателна хартия.

Тамас отишъл в Дънди — град близо до Абърдийн — и излязъл със свой приятел на разходка край морето. Чайките веднага привлекли вниманието му и той запитал:

— Какви са тези птици?

— Чайки.

— Чайки? С какво се хранят?

— С остатъци от храна, изхвърляна по пристанището или от корабите.

— Аха, значи, затова ние нямаме чайки в Абърдийн…

Ангъс Мактавиш намерил смъртта си в Лондон. Излязъл на „Пикадили“ една вечер, да погледа светлините на прочутия площад, изпуснал една монета и стъпил на платното да си я прибере. В този момент върху него връхлетяла кола и го убила на място. В стиснатата му ръка намерили изпуснатата монета. Медицинското заключение гласяло: „Починал от естествена смърт“.

Шотландец извършил самоубийство, като се отровил с газ. Намерили го в кухнята на съседите.

— Понеделник сутрин е най-оживеният ден за пощата в Абърдийн.

— Защо?

— Хората се редят на опашки, за да си напълнят писалките…

Блед като восък, Джок си пребърквал джобовете. Видял го негов приятел и запитал:

— Загубил ли си нещо?

— Три пенса. Пребърках всички джобове с изключение на един, но монетата я няма.

— Защо с изключение на един? Пребъркай и него и сигурно ще я намериш.

— Страх ме е да не получа удар, ако се окаже, че и там я няма.

Рибар видял на морския бряг бутилка, изхвърлена от морето. Спомняйки си различните приказки, които чел като малък, той я взел и внимателно отворил. Вътре намерил писмо със следното съдържание:

„Моля, който намери тази бутилка, да я занесе на Моър бакалина в Абърдийн, да вземе за нея депозита от две пени и да ги предаде на майка ми, живуща в същия град.

Ангъс Макфеърн“

Шофьор от Абърдийн спрял на бензиностанция, пред която имало огромна табела: „Безплатно помпане на гуми“.

За десет минути той гръмнал и четирите гуми на колата.

Шотландец не понасял добре пътуването през Ламанша с кораб. Искал да скрие неприятните проявления на морската болест, но не знаел как да стори това. Най-после го озарила умна мисъл: сложил монета в устата си и през цялото пътуване я стискал със зъби.

— Санди!… Санди!…

— Чувам те, стига си викала!… Какво те е прихванало?

— Санди, това не е нашето бебе! Виж количката!

— Ти я виж и после викай! Тази е много по-хубава от нашата.

Шотландска честитка:

Честита Коледа

        Нова година

        Рожден ден

1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939 г…

Ненужното се задрасква.

През време на Първата световна война един полковник обещал награда от пет лири на този, който залови и доведе жив германец. Тамас се наел да спечели парите. Промъкнал се през телените мрежи и скоро се върнал с германски пленник. Всички останали изумени, като видели германеца с каската на Тамас. Шотландецът крачел невъзмутимо до него гологлав.

— Неговата каска се загуби — обяснил той — и трябваше да му дам моята. Страх ме беше нещо да не го убие.

Една абърдийнска фирма имала успешна година. Директорът бил много доволен от работата на тримата си помощници, повикал ги при себе си и им казал:

— За добрата работа ви давам по един чек за двадесет лири. Ако работите така и следващата година, обещавам да ги подпиша.

Тамас си купил на кредит костюм.

— За колко го взе, Тамас? — запитал го негов приятел.

— За десет лири.

— Ти се шегуваш.

— Ако не вярваш, мога да ти покажа съдебните призовки…

Джок тръгнал пеша от село за Абърдийн и след дълъг, уморителен път пристигнал в прочутия град. Отишъл право в къщата на Дънкан Маклендър и още от вратата започнал:

— Дънкан, дойдох да ти искам пари назаем. Много път извървях, много хора срещах и всеки ми казваше колко добър и щедър човек си ти.

Дънкан Маклендър се намръщил, помислил малко, дал пет лири на Джок и поръчал:

— Давам ти тези пари при условие, че ще се върнеш обратно по същия път и навсякъде ще опровергаваш тези слухове за мен.

Откъс от завещание:

„… И на братовчед ми Ангъс оставям всичките пари, които той ми дължи“.

Интелектуалец от Единбург събрал хартията за писане на писма, оставена по масите в един хотел, и заявил:

— Имам вече достатъчно материал за следващия ми роман.

Грегор Макгрегор намерил чифт патерици. Хората намират портфейли, пари, часовници, а той — патерици. Сам не можел да ги употребява, но си отишъл у дома и счупил единия крак на жена си.

Туристи спрели късно през нощта в малък шотландски хотел. Било студено и те помолили да се запали огън в стаята им.

— За съжаление въглищата станаха много скъпи — казал собственикът, — но ще видя какво мога да направя за вас.

И той изпратил на всеки турист по едно хапче за изпотяване.

Двама приятели разговаряли в автобуса.

— Знаеш ли, че Джок се удави в морето? — казал единият.

— Не може да бъде!

— Сам видях, като го измъкнаха на брега.

— Сигурен ли си, че е бил мъртъв?

— Разбира се. Пребъркваха джобовете му и той не мръдна.

Едва ли е възможно човек да откаже на молба като тази на Джок Мактавиш към неговия съсед:

— Моля ти се, дай ми от твоите наденици — искам да изпържа малко лук…

Шотландските просяци водят трудна борба за съществуване. Един от тях измислил средство да получи безплатен обяд. Почукал на една врата с парче тухла и казал, когато му отворили:

— Умирам от глад. С малко сол бих могъл да изям и тази тухла.

— Ако беше толкова гладен — бил отчайващият отговор, — щеше да я изядеш и без сол.

Подобен е и този за просяка, на когото през главата минала същата идея. Само че той си послужил не с тухла, а със сухо говеждо л… Почукал на една врата. Домакинята му отворила и просякът се примолил:

— Умирам от глад. Толкова съм гладен, че бих изял и това говеждо лайно!

— О, бедни човече, недей, грехота е — заговорила милостивата жена, — иди в задния двор — там ще намериш топли…

Не е за вярване, но някои твърдят, че когато абърдийнец реши да се обеси, купува въжето на изплащане…

Джок бил толкова стиснат, че когато крадци влезли в къщата му, изгубили две лири.

Един баща давал на децата си дребни монети, за да си легнат без вечеря. През нощта си взимал обратно парите, а на сутринта изпращал децата на училище без закуска — като наказание, че са ги загубили.

Абърдийнец и евреин имали общ магазин. Единият от тях заминал на почивка за две седмици и като се върнал, поздравил съдружника си по следния начин:

— Е, какви бяха печалбите, докато ме нямаше, проклет лъжецо?…

В някои села около Абърдийн хората са толкова стиснати, че дресират кокошките си да събират трохи.

По високоговорителите в един абърдийнски магазин направили следното съобщение:

— Намерен е скъп дамски часовник. Молим собственичките му да се наредят пред кабинета на управителя.

Човек припаднал на улицата в Абърдийн. Лекар се навел над него да му даде първа помощ. Около тях бързо се насъбрала тълпа.

— Дръпнете се — извикал лекарят, — дайте му въздух.

Един от тълпата не чул добре и се сопнал:

— Вие му го дайте.

Трима братя от Абърдийн научили, че баща им в Глазгоу е тежко болен. Решили най-старият от тях да го посети. Договорили се да им изпрати телеграма точно от десет думи, тъй като в такива случаи правели намаление и струвала по-евтино.

Вечерта брат им изпратил телеграма със следното съдържание:

„Намерих татко починал погребение вторник мачът Селтик Рейнджърз завърши наравно“.

Група туристи на обиколка из Шотландия стигнали до непознат град и напразно търсели някакъв надпис да разберат името му. Най-после спрели колата и запитали едно дете:

— Момченце, как се казва този град?

— Ще ви кажа, ако ми дадете едно пени — отговорило момчето.

— Карай — провикнал се един от туристите. — Пристигнахме в Абърдийн.

В един лондонски ресторант клиент се оплакал на келнера:

— Келнер, това е безобразие! В супата ми има муха!

— Добре, добре, не викайте, няма да я слагам в сметката — опитал да се пошегува келнерът.

Вицът спокойно би могъл да свърши тук, ако на съседната маса не седял шотландец. Той чул разговора, повикал келнера и запитал:

— Мога ли и аз да получа една муха безплатно?

Едно дете от Абърдийн се похвалило:

— Вчера татко ми поправи касичката и тя вече не дрънка.

Разправят, че един пелтек от град Файф престанал да заеква, когато му се наложил триминутен международен разговор по телефона.

Жителите на Глазгоу били много разгневени, когато намалили цената на трамвайните билети. Те пак си ходели пеша, както и по-рано, но сега щели да спестяват по-малко.

Шотландец си купил грамофон и след няколко години поискал да го върне или да му го заменят. Проявен дефект — счупила му се иглата.

Шотландец се качил на автобус с голям куфар, без да знае, че за багаж трябва да плати двойна такса. Започнал да спори с кондуктора, който се ядосал, вдигнал куфара и го изхвърлил през вратата.

— Негоднико! — изкрещял шотландецът. — Убиец! Ти погуби детето ми!

Малкият Ангъс се прибрал след училище в къщи задъхан и изпотен.

— Тичах зад един автобус и спестих парите за билет — похвалил се той.

Баща му го погледнал строго и посъветвал:

— Следващият път тичай подир такси. Така ще спестиш повече.

Когато чул колко иска зъболекарят, Санди извикал възмутено:

— Толкова пари за едно вадене на зъб? Това е истински грабеж! Та то не трае повече от пет секунди?

— Това е цената — отговорил зъболекарят, — но ако искате, аз мога да го вадя и пет минути.

— Знаеш ли, че Маккормак купил бензиностанцията на ъгъла?

— Не се учудвам. Вчера забелязах, че надписът „Безплатно помпане на гуми“ е махнат.

Жител на „Гранитния град“, както още наричат Абърдийн, отишъл да купи кукла на дъщеря си. Показали му една със счупен крак.

— Ще ви я продам за два шилинга — казал продавачът — заради счупения крак. Иначе струва двойно.

— Имате ли кукла — запитал абърдийнецът — на която и двата крака са счупени?

Тамас чакал на автобусната спирка с малкия си син. Когато автобусът дошъл, той запитал кондуктора:

— Колко е билетът до Касъл стрийт?

— Едно пени.

— А за момчето?

— То пътува безплатно.

— Добре. Свалете момчето на Касъл стрийт. Аз ще дойда пеша.

В Глазгоу започнали да събират пари за някаква благотворителна цел. Обърнали се и към един богат търговец, който вместо пари, изпратил писмо. В него подробно обяснявал защо нищо няма да даде:

„… Невъзможно ми е да отделя нито пени за такава цел. В своя живот непрекъснато съм бил бомбардиран, стрелян, горен и окопаван, върху мен са ходели, сядали, задържали са ме, притискали, просвали и изстисквали посредством различни данъци като данък върху дохода, допълнителния данък, данъците върху спирта, тютюна, колите и прочие; всяко дружество, организация и клуб, каквито човешкият ум може да изобрети, се опитваха да изтръгнат това, което имам или може да имам в помощ на червения кръст, на черния кръст и всякакъв друг кръст или болница в града и страната. Правителството се опитва да ръководи моя бизнес и не ми е ясно кой му е господар. Мен ме инспектират, подозират, проучват, разпитват и командват, така че аз не знам кой съм и защо въобще съм тук. Знам само какво мислят за мен — че имам неизчерпаемо количество пари за всяка нужда, желание или надежда на човешката раса и тъй като не искам да прося, вземам назаем или крада пари, които да раздавам, мен ме блъскат, бойкотират, одумват, задържат, притискат, гонят, ограбват и фактически разоряват. Единствената причина, която ме крепи към живота, е желанието да видя докъде ще ме докарат, какво ще стане с мен и какво страшно разорение ме очаква в бъдеще.

Искрено Ваш,

Алек Макстинджи“

Ангъс Макангъс трябвало да отиде на преглед при прочут лекар, който за първата визита взимал десет шилинга и за всяка следваща по пет. Той влязъл в кабинета и още от вратата извикал:

— Докторе, ето ме отново.

Лекарят го изгледал продължително и казал невъзмутимо:

— Изглеждаш добре. Продължавай със старата рецепта.

Хората от Абърдийн по принцип не се лъжат лесно, но има и изключения. Както Тамас например…

Тръгнал веднъж Тамас из пазара да си купува кон. Срещнал го някакъв търговец, който му казал, че има чудесен кон, че много бърза да хване влака и затова го продава само за десет лири. Тамас повярвал, платил десетте лири и отишъл в хотела, където търговецът му казал, че оставил коня. Наистина намерил го в конюшнята, но мъртъв.

След един месец случило се същият търговец да срещне отново Тамас и останал изненадан, че измаменият купувач не прави скандал.

— С твоя кон си върнах десетте лири, които ти платих, и спечелих още толкова — обяснил Тамас.

Търговецът не вярвал на ушите си:

— Как така? Нали…

— Много просто. Нарязах билетчета за томбола и обявих, че се пада хубав кон. Пуснах билетчетата по един шилинг всяко и просто ги разграбиха. Още ме е яд защо не нарязах повече.

— Добре, а какво стана с онзи нещастник, който спечели коня?

— Нищо. Казах му, че конят междувременно е умрял и му върнах единия шилинг.

— Моля за извинение… — започнал просякът.

— Извинен си — прекъснал го Джок, — но не ме моли за нищо друго.

— Спиш ли, Доналд?

— Какво има?

— Какво ще кажеш, ако ти поискам една лира назаем?

— Спя, спя вече, Там…

Клиентът в ресторанта погледнал сметката, донесена от келнера, и извикал сърдито:

— Два шилинга само за един чай? Това е нечувано! Чист грабеж!

— Извинявайте, сър, но вие забравяте, че това е първокласен ресторант. Погледнете навън, вижте каква гледка се открива…

— Такава ли била работата? Ето ви един шилинг — през цялото време аз седях с гръб към прозореца.

Маги Смит от Бирмингам писала на сестра си в Абърдийн писмо, в което между другото се казвало:

„… Малкият ми син Мак напоследък започна нещо да пълнее. Това ме безпокои, затова ще ти го изпратя за няколко седмици — да поотслабне.“

— Дейв, Дейв, ела веднага! Детето глътна една монета!

— Е, нищо, наближава рожденият му ден и тогава няма нищо да получи за подарък.

— Кой вестник има най-малък тираж?

— Нямам представа. Защо се интересуваш?

— Искам да дам реклама в него.

— Чудесно, но тогава защо не търсиш вестник с по-голям тираж?

— Защото жена ми намери една брошка с диаманти, която изглежда много скъпа. Според закона трябва да дадем реклама във вестник, за да се намери собственикът й…

— В нашето село вече не се играе футбол.

— Защо, загубихте интерес ли?

— Не, загубихме топката.

III

Шотландците твърдят, че те измислят вицовете срещу себе си, а англичаните ги разпространяват. Главният им аргумент е, че английски мозък не може да роди нещо остроумно.

Не е тайна, нито измислица, че англичани и шотландци не се обичат. Те използуват всеки възможен случай, за да си пускат словесни стрели, да поддържат вековната война на остроумия и подигравки.

В тази война, струва ми се, англичаните дават далеч повече жертви…

Има една история с дипломатически оттенък, която превъзнася шотландското остроумие. Тя се среща в различни варианти и в различни страни. В стари шотландски книги обаче тя е свързана с името на град Абърдийн…

По времето на крал Джеймс VI испанският посланик в Лондон бил човек с ерудиция и култура. В главата си обаче той носел ексцентричната идея, че във всяка страна трябва да има професор по… жестове, за когото езиковата бариера да не представлява пречка. Посланикът твърдял, че такъв професор щял лесно да се разбира с хора, говорещи други езици, без помощта на словото.

Един ден кралят решил да се пошегува с посланика и му казал:

— Аз разполагам с такъв професор по жестове в един от най-северните колежи на моите доминиони — Абърдийн. Но е далеч — има повече от шестстотин мили.

Посланикът посрещнал тези думи с възторг.

— Какво са шестстотин мили? И десет хиляди левги да бе разстоянието, пак щях да посетя този рядък учен. Искам на всяка цена да се срещна с него.

Кралят изпаднал в неудобно положение, но трябвало да задоволи по някакъв начин горещата молба на посланика. Той наредил да се уведоми университетът в Абърдийн за възникналия проблем и помолил местните професори да се справят с посланика, както намерят за добре.

В Абърдийн посланикът бил посрещнат тържествено от професорското тяло. Той веднага поискал да бъде представен на професора по жестове. Отговорили му, че за съжаление тази учена глава отсъствува — запилял се някъде по планините и само бог знаел кога ще се върне. Но испанецът бил много упорит човек и заявил твърдо, че ще го чака в Абърдийн до завръщането му.

Като видели, че така няма да се отърват от посланика, професорите се сетили за един касапин на име Джорди — едноок, хитър и корав човек. Отишли при него и му разказали каква е работата. Срещу дребна сума той се съгласил да поеме временно катедрата по жестове. Посланикът бил уведомен, че очакваният от него професор ще се завърне на следния ден.

На следващата сутрин облекли касапина във внушителни професорски дрехи, сложили му мантия и перука, отредили му специален кабинет и въвели посланика при него.

Без да каже дума, посланикът показал на касапина един пръст на ръката си. Джорди му показал два. Посланикът вдигнал три пръста и Джорди, гледайки строго испанеца в очите, замахнал с юмрук. Посланикът извадил от джоба си портокал и Джорди на свой ред измъкнал парче чер хляб. Тогава посланикът се поклонил, излязъл от кабинета и отишъл при другите професори, които го очаквали с явно нетърпение.

— Той е истинско чудо — заявил посланикът. — Нямам думи да изразя възхищението си. Това е извънредно ценен човек и не бих го дал дори за всички богатства на Индия. Трябва да се гордеете с него!

— Говорихте ли?… Как говорихте?… За какво говорихте? — завикали учените хора около него в един глас и посланикът обяснил:

— Показах му един пръст, с което исках да кажа, че има само един бог. Той ми показа два — в смисъл, че са баща и син. След това аз вдигнах три пръста — баща, син и светия дух, а той стисна юмрук в знак, че са едно цяло. Извадих един портокал, за да покажа, че бог е добър, като дава на своите създания не само необходимото, но и удоволствията в живота. А този чудесен човек ми отговори — знаете ли какво ми отговори? — че хлябът е основата на живота и трябва да се предпочита пред всичко друго.

Професорите отпратили набързо посланика и веднага отишли при Джорди, който ги чакал разгневен.

— Това беше истински негодник — започнал Джорди. — Знаете ли какво направи, като влезе при мен? С единия си пръст ми показа, че имам само едно око и аз му отговорих, че е едно, ама върши работа колкото неговите две. След това ми показа три пръста — все едно двамата имаме общо три очи. Щях да му стоваря един юмрук, но заради вас се въздържах. Той обаче не спря с това и продължи да ме предизвиква. Извади от джоба си един портокал и започна да ми го подмята пред очите. Искаше да каже, че ние, бедните просяци, не можем да произвеждаме такъв плод. Аз му подадох малко от нашия хляб, за да разбере, че пукната пара не давам за него и неговия боклук. И той си излезе от кабинета. Още ме е яд, че не счупих всички кокали по кривото му тяло…

Именитият английски автор и лексикограф д-р Самюел Джонсън не питаел добри чувства към шотландците и не пропускал удобен случай, за да изрази презрението си към тях.

Веднъж той бил поканен на вечеря у шотландско семейство, на която сервирали типично шотландско ястие. Домакинята го запитала дали му харесва и д-р Джонсън откровено заявил:

— Според мен, добро е за свини!

Шотландката се усмихнала и казала невъзмутимо:

— Тогава, моля, дайте да ви сипя още малко.

Овесената каша е любима закуска за всеки шотландец. Ето защо д-р Джонсън, при съставянето на своя прочут речник, определил думата овес като „храна за мъже в Шотландия и за коне в Англия“.

Дълго време тази дефиниция предизвиквала доволен смях сред англичаните. Сигурно и днес тя щеше да е популярна, ако един духовит шотландец не възкликнал:

— Да, но какви мъже и какви коне са това!

Нищо чудно, че англичаните много бързо забравили определението на д-р Джонсън за овеса…

Една представителка на нежния пол от Южна Англия била принудена да живее в Шотландия. За кратко време тя успяла да си спечели неприязнеността на шотландците, тъй като не пропускала да подчертае, че е англичанка. Когато излизала на пазар, купувала само стоки, произведени в Англия. Това естествено много дразнело продавачите, които търсели случай да й се отплатят.

Един ден англичанката влязла в касапницата на Джорди и поръчала:

— Дайте ми една овча глава, но да бъде английска. Иначе няма да взема.

Джорди веднага наредил на помощника си:

— Мак, отрежи една овча глава, извади й мозъка и я подай на госпожата…

Един шотландец от Пейсли отишъл със свой приятел от Канада да види Ниагарския водопад.

— Виждал ли си нещо по-грандиозно от това чудо? — възкликнал приятелят му. Шотландецът гледал известно време критично водопада и забелязал:

— За по-грандиозно — не, но съм виждал нещо по-странно. Веднъж в Стърлинг срещнах паун с дървен крак…

Намират се лондончани, които определено смятат шотландците за същества, които почти не се различават от „червенокожи диваци“. От друга страна, шотландците не крият, че Лондон е това, което е, благодарение на английските пари и шотландските мозъци. Сигурно подобни твърдения накарали един загубил търпение англичанин да извика:

— А какво ще кажеш за Шекспир? Да не е и той шотландец случайно?

— Не, о, не — отговорил Санди, — няма да твърдя, че Шекспир е шотландец, макар че като ви слуша човек как се хвалите с него, ще си помисли, че е бил някаква изключителна личност и достатъчно умен, за да бъде шотландец!…

Англичанин и шотландец пътували заедно в автобус. Шотландецът непрекъснато се хвалел и разказвал подробно какви големи дела е извършил и какво се готви да извърши. Най-после англичанинът не се стърпял и казал:

— Слушай, Мак, кажи ми сега какво не можеш да направиш и аз ще го направя вместо тебе.

— О, това е много любезно от твоя страна — зарадвал се Мак. — Не мога да си платя билета за автобуса.

След корабокрушение англичанин и шотландец успели да се хванат за една дъска и доплували до малък остров.

— Е, можеше и по-лошо да бъде — казал с облекчение англичанинът.

— Можеше, ако си бяхме купили билети и за връщане — съгласил се шотландецът.

Много капризна англичанка отишла в шотландско село на гости. На обяд сервирали варен език.

— Не, благодаря — отклонила гостенката предложената чиния. — По принцип не ям нищо, което излиза от главата на животното.

Домакинята се поколебала за момент и любезно предложила:

— Може би тогава ще предпочетете едно яйце?

Освен от шотландци, най-северната част на британските острови се обитава и от овце. Те са навсякъде, а овчари няма никакви. Овцете там са на пълна самоиздръжка. Собствениците им ги търсят заради вълната и по-рядко за месото.

В Шотландия е пълно с агнета, но агнешкото месо е неизвестно. Така е в цялата страна. В магазините се продава месо, което наричат агнешко, но в действителност то е нещо средно между овчо и овнешко. А за съществуването на овчето мляко знаят само овците, но досега старателно крият тайната си…

Бродят овцете по тревистите възвишения, живеят независимо и когато започнат да се спъват от вълнената си опаковка, повикват ги за стригане. Вълната им е много хубава, но овцата, като всяка овца, и в Шотландия се проявява като глупаво животно. В това се убедили и група английски юристи, които отишли в Шотландия на екскурзия.

Вървели те, наслаждавали се на красивата природа, изкачвали стръмни хълмове, които там наричат планини, спирали да си поемат дъх. В такива моменти можело да се чуят подигравателни забележки и иронични подмятания по адрес на всичко шотландско.

Съпровождал ги Тамас — местен човек, който разбирал от англичани и овце, но умно си държал устата затворена. Стигнали до стадо овце, които мирно преживяли.

— Погледнете тези глупави овце! — провикнал се един от юристите. — Ако аз бях овца например, щях да легна на завет, а не на това ветровито място.

Тамас охотно се съгласил с него:

— Да, сър, ако вие бяхте овца, сигурно щяхте да имате повече разум.

Туристи в Шотландия изкачвали някаква стръмна пътека, водени от опитен човек.

— Много е опасно — предупредил един от туристите. — Една погрешна стъпка и — право в пропастта. А оттам връщане няма.

— Опасно е — съгласил се водачът им, — ако някой се подхлъзне и види, че пада в пропастта, да обърне главата си наляво. Открива се чудесна гледка!

Дънкан се срещнал с австралиец и използувал случая да се информира:

— Научих, че в Австралия имате доста шотландци. Вярно ли е?

— Вярно — отговорил австралиецът, — но зайците са главната напаст за Австралия.

Американски турист се приближил до Санди, който си играел с голямо куче.

— Много хубаво куче! — казал той.

— Хубаво е — съгласил се Санди.

— Ваше ли е?

— Мое.

— Давам две лири за него.

— Кучето не се продава.

След малко при Санди отишъл английски турист и направил същото предложение. Санди веднага се съгласил, прибрал парите и дал кучето. Американецът видял това и възмутено казал:

— Нали кучето не се продава?

— Не се продава на американец — обяснил Санди. — Този човек ще го заведе в Англия и след два дни кучето ми отново ще се върне. Съмнявам се обаче, че ще може да преплува Атлантическия океан.

Собственик на кино в Глазгоу посетил Америка. Направили му впечатление някои рекламни методи за привличане на клиенти. Особено му харесал следният надпис, който видял пред едно кино: „Лица над шестдесет години влизат безплатно“.

Когато се завърнал в Глазгоу, той поставил пред киното си плакат с надпис: „Всички лица над шестдесетгодишна възраст влизат безплатно, ако се придружават от родителите си“.

Англичанка запитала прислужницата си:

— Ани, знам, че си от Шотландия, но от кой край?

— От Абърдийн, мадам.

— Защо не ми каза това, преди да дойдеш на работа при мен?

— Когато напуснах дома, мама ми поръча никога да не се хваля.

Веднъж в компанията на англичани Дан заявил, че предишната нощ сънувал страшен сън.

— Представете си — казал той, — сънувах, че съм умрял и отишъл в ада.

— Там сигурно беше пълно с шотландци — подхвърлил един от присъствуващите.

— Имаше много… но дяволът не ме остави да ги преброя. Започна да ме развежда от зала в зала, показваше ми казаните с катран, огньовете, в които горят грешниците. Стигнахме и до една зала — значително по-голяма от всички други. Отвътре миришеше ужасно. Дяволът искаше да я подминем, но аз го спрях. Запитах какво има вътре, та мирише толкова лошо, и той ми отговори:

— Англичани! Много са зелени и не горят добре. Оставяме ги вътре да поузреят и едва тогава ги хвърляме в огъня.

Според друг виц един шотландец за малко не влязъл в рая, но свети Петър навреме се усетил. Не го пуснал, тъй като в райската кухня не можело да готвят овесена каша само за един.

В ранните дни на кръвопреливането англичанин се нуждаел от преливане на кръв. Намерили един шотландец със същата кръвна група, който се съгласил да даде част от кръвта си. За благодарност англичанинът му дал десет лири. Наложило се обаче второ преливане. Този път благодарността на англичанина възлизала само на една лира. След третото преливане той казал:

— Много благодаря!

В онези времена, когато оръжието било главно средство за разговори между шотландци и англичани, английски взвод вървял из едно дере. Придвижването на войниците не било лесно поради трудния терен. На всичко отгоре по високия бряг над тях от време на време се показвал някакъв човек, извиквал нещо и стрелял по войниците. Най-сетне командирът на взвода се ядосал и изпратил малка група войници да се справят с досадния шотландец. След малко се чули изстрели и войниците дотърчали обратно.

— Да бягаме — викали те уплашено и в един глас. — Шотландците са двама!…

Английска аристократка пътувала с кораб. Тя била извънредно опака жена и непрекъснато дразнела моряците. Най-после Санди не се стърпял и й казал да върви по дяволите. Благородницата се оплакала на капитана, който изпратил моряка да се извини. Санди я намерил на палубата и запитал:

— Вие ли сте дамата, на която казах да върви по дяволите?

Жената кимнала високомерно с глава и Санди продължил:

— Говорих с капитана и той ми нареди да ви кажа, че може да не отивате по дяволите, освен ако сама не пожелаете.

Когато свирят на гайда, шотландците обикновено не стоят на едно място. Малко английско момиче, което виждало за първи път шотландска гайда, запитало майка си:

— Мамо, нали този човек ходи непрекъснато, защото иска да избяга от шума, който прави?

Англичаните имат и друг отговор на въпроса:

— Защо шотландците ходят напред-назад, когато свирят на гайда?

— Защото в движение е по-трудно да се прицелят в тях…

Около обяд шотландец и англичанин вървели заедно по улицата и минали край кино, пред входа на което пишело: „От 1 часа до 10 часа вечерта — непрекъснато прожекции“.

— Искаш ли да влезем? — предложил англичанинът. — Филмът е интересен.

— Не мога — отвърнал шотландецът. — Довечера трябва да се прибера в къщи най-късно до девет часа.

— Макнаб умря.

— Не думай. От какво?

— Сърдечен удар.

— Така ли?

— Омръзнало му да слуша, че шотландците са много стиснати и една вечер почерпил всички присъствуващи в кръчмата. На другия ден разбрал, че през цялото време го смятали за ирландец…

IV

„Уиски“ в превод означава „вода на живота“. Произлиза от галската дума wisgebeatha; wisge — вода, beatha — живот. Като произнесете няколко пъти такава дълга дума, ще разберете защо шотландците са я съкратили само на wisge. Оттук вече е лесно да се стигне до днешното уиски.

В Шотландия уискито е бог, национална гордост. Някои националистически настроени шотландци се надяват, че то може да стане основа на икономиката в една бъдеща, независима Шотландия. Според тях в складовете имало толкова много уиски, че по стойност то надвишавало златото в „Банк ъф Ингланд“.

Един голям склад има на север от Глазгоу, по пътя за Лох Ломън. Около оградите денем и нощем пасат гъски. Предназначението им е да пазят уискито от крадци. Пазачите са си пазачи — хора са и лесно могат да се съблазнят или подкупят. Кучетата са си кучета — лесно се сприятеляват и упойват. Но гъските — дали от глупост или от вродено въздържание — крякат, когато някой иска да ги мине.

Всички сме съгласни, че пиенето е лоша работа, и най-вече онзи свещеник от Пейсли, който срещнал Тамас с бутилка в ръка и му казал:

— Уискито е лошо нещо, Тамас.

— Да, отче, особено лошото уиски — съгласил се Тамас.

Двама шотландци били изправени пред съда. И двамата едва се държали на краката си.

— Какво е обвинението? — запитал съдията.

— Пиянство — отговорил придружаващият ги полицай.

— А къде е третият човек?

— Кой трети човек?

— Който е плащал.

Ангъс се отбил в кръчмата и видял своя приятел Санди да пие уиски, застанал прав до бара. Отишъл при него и го поканил:

— Ще пиеш ли и с мен по чаша?

— Не, благодаря — казал Санди, — но ако искаш, можеш да платиш тази вместо мен.

Тамас пътувал с влак. В купето до него седял един свещеник. Пътуването било дълго и Тамас почувствувал жажда. Извадил бутилка уиски и тъкмо я надигнал, когато свещеникът го хванал за ръката.

— Приятелю — казал той, — позволи ми да ти кажа, че аз съм на шестдесет и пет години и никога през живота си не съм вкусвал уиски.

— Бъди спокоен — отговорил Тамас, — няма да го вкусиш и сега.

За да привлече повече клиенти, собственикът на една кръчма в Абърдийн окачил на входа надпис: „Взимай, каквото поискаш — плащай, каквото обичаш“.

Джок Макнаб взел много буквално тази покана. Той поискал бутилка уиски и оставил за нея само едно пени. Естествено не му позволили да отнесе бутилката за такава сума и той дал кръчмата под съд. Съдията застанал на негова страна и признал, че рекламата била заблуждаваща и Джок получил бутилката.

След няколко дни, когато изпил уискито, Джок отишъл отново в кръчмата и поискал да му се върне едното пени, колкото бил депозитът за такава бутилка.

Шотландец и евреин били изправени пред съда за пиянство. Съдията запитал полицая по какво е познал, че обвиняемите са пияни.

— Евреинът хвърляше пари, а шотландецът ги събираше и му ги даваше обратно — отговорил полицаят.

Англичанин, ирландец и шотландец влезли заедно в кръчма и си поръчали уиски. Случило се така, че и в трите чаши паднала по една муха. Това не означава, че уискито трябва да се хвърли, но всеки посвоему се справил с мухата.

Англичанинът поискал лъжичка и извадил мухата с нея.

Ирландецът я махнал с нокътя на малкия си пръст.

Шотландецът я взел между два пръста, изстискал уискито в чашата и след това я хвърлил.

Шотландец се връщал пиян една вечер, подсвирквал си неизвестна мелодия и щастливо потупвал пълната бутилка уиски, която носел в задния джоб.

Било студено и улицата покрита с лед. Една невнимателна стъпка, подхлъзнал се и паднал по гръб. Опитвайки се да стане, почувствувал нещо влажно и лепкаво по ръцете си. Блед като смъртник, той едва промълвил:

— Боже, дано е кръв…

Мак не обичал да пие сам, особено когато е в добро настроение. И нищо чудно, че един ден пак решил да се почерпи с някого. Влязъл в кръчмата и застанал пред огледалото. След това се обърнал към бармана, посочил образа си и казал щедро:

— Дайте на този човек едно голямо уиски.

Шотландците по природа не са злопаметни, но намират се и хора, които правят изключение и трудно забравят. Например Мак Макадисън. Когато умрял, отворили завещанието му и прочели:

„… а на старите ми приятели Там и Кен оставям по една лира. Когато кортежът с моя ковчег мине покрай кръчмата, да спрат, да влязат вътре и се почерпят с тези пари. А мен да оставят отвън, както са правили и друг път.“

Абърдийнец влиза в кръчмата мрачен като облак.

— Какво става, Джок? — запитал го барманът. — Днес нямаш настроение.

— Онзи ден умря дядо и ми остави двадесет хиляди лири наследство.

— Това не е лошо.

— Вчера умря леля и от нея получих още пет хиляди лири.

— Добре де, не разбирам защо трябва да си мрачен, когато си получил толкова пари.

— Днес няма нищо.

Стар шотландец препоръчвал следната рецепта за дълголетие:

„Умереност — това е моята тайна. Специално в пиенето. В това отношение аз имам два принципа. Първият е никога да не пия уиски без вода и вторият — никога да не пия вода без уиски.“

— Колко уиски може да изпие един шотландец?

— Всяко дадено количество.

Санди бил в кръчмата и запитал приятеля си:

— Ще пиеш ли още едно?

— С удоволствие.

— Добре, аз ще те почакам отвън.

Джок и Кен почувствували силна жажда, но нямали пари за пиене. Джок обаче се досетил:

— Знам една кръчма, в която жената на бара много забравя. Ако успееш да я заприказваш, тя не си спомня дали си платил, или не.

Отишли в тази кръчма и Джок влязъл пръв.

Поръчал си уиски, започнал да говори с жената и след малко се показал навън.

— Успя ли? — посрещнал го Кен.

— Напълно, сега опитай се и ти.

Кен влязъл, поръчал си уиски и подхванал интересен разговор. След известно време, когато наближило да си тръгва, той казал:

— Трябва да си ходя… Какво стана с рестото?

Актьорът настоявал разгорещено:

— Струва ми се, че имам право да изисквам истинско вино в сцената с банкета.

— Добре — съгласил се режисьорът, — но ако вземеш и истинска отрова в последната сцена.

След много години двама приятели се срещнали на улицата.

— Хей, Тамас, какво нещо е животът — да се видим след толкова години. Това събитие заслужава да го полеем.

— С удоволствие, Мак, но ако си спомняш, последния път аз черпих.

Един елен влязъл в бар и си поръчал уиски с вода. Крайно изненадан, барманът сервирал, прибрал парите и запитал:

— Не е моя работа да се интересувам, но това е много необикновено — за първи път в моята кръчма влиза елен, поръчва си уиски и…

Еленът го прекъснал:

— Това ще е и за последен път. При тези високи цени…

Друг елен също влязъл в бар, но си поръчал бира. Без да му мигне окото, барманът сервирал, прибрал парите и изпратил елена с леко кимване на глава. Посетителите в бара останали смаяни и когато се посъвзели, един от тях извикал на бармана:

— Хей, Мак, какво беше това?

— Кое?

— Как кое! Не е ли странно елен да влезе и пие бира в кръчмата?

Барманът помислил малко и отговорил:

— Хм… Ако питаш мене — странно е. Той обикновено пие уиски.

V

Шотландският хумор е изключително богат с „черни“ вицове, които предизвикват смях при чисто трагични ситуации и лица — попове, погребения, болни, умиращи, нещастни. Както например следното весело вестникарско съобщение:

„Страшна катастрофа в Единбург. Такси блъснало електрически стълб. Всички четиринадесет души, пътуващи в него, загинали…“

„Голямо намаление на ковчезите“ — такова обявление било окачено на витрината на една погребална служба в Глазгоу.

На следващата сутрин вестниците съобщили, че в града били извършени двеста самоубийства.

Англичанин и шотландец се срещнали на погребение пред отворения гроб на общ приятел. На тръгване англичанинът оставил в ковчега банкнота от пет лири. Със сълзи на очи и за да не остане по-назад, шотландецът написал един чек за десет лири, прибрал банкнотата на англичанина като ресто и си отишъл.

Един пилот се съгласил да повози безплатно шотландец и жена му на самолета си. Той решил да се пошегува с тях и им предложил следното:

— Ще ви повозя и дори ще ви дам една лира, ако успеете през цялото пътуване да не проговорите нито една дума. Каквото и да се случи!

— Прието — съгласили се двамата съпрузи и седнали в малкия самолет.

Шотландците действително мълчали до края на полета. Когато кацнали отново, пилотът казал с възхищение:

— Заслужихте лирата. Сигурен бях, че когато започна да правя разни фигури и лупинги във въздуха, един от вас няма да издържи и ще каже нещо.

— За малко не извиках — засмял се шотландецът, — когато жена ми изхвърча от самолета.

Разправят, че когато деца от Абърдийн искат от родителите си пари за сладолед, те ги отклоняват със страшни разкази за духове и умрели, които смразяват кръвта им…

Санди лежал на смъртно легло. До него примигвала самотна свещ. Заедно с нея бавно гаснел и животът му. Съпругата тъжно се готвела за края на своя скъп другар. От кухнята до носа на обречения стигала апетитна миризма на варено месо. Приискало му се да хапне.

— Маги — помолил се Санди, — имам една молба… Прияде ми се от готвеното…

— Не може — сопнала се веднага жената. — То е за погребението.

Поднасяли съболезнования на вдовицата.

— Жалко за Тамас — казал един от приятелите му. — Такава ужасна смърт! Да го сгази валяк!

— Да — съгласила се неутешимата, — добре поне, че го сгази отстрани, та сега няма да гладя панталоните му за погребението.

Там Макфърсън и жена му отишли на ресторант. Направили поръчката и келнерът донесъл яденето. Минавайки край масата на двамата съпрузи, той забелязал, че жената не се докосва до чинията. Помислил, че не харесва сервираното. Когато я запитал за причината, шотландката обяснила:

— Чакам Там да свърши с яденето, че да ми даде изкуствените челюсти…

— Тази напитка е опасна — казал химикът в заключение. — Аз установих, че тя може да предизвика ослепяване, ако някой пие от нея.

Санди си прибрал бутилката с думите:

— Чудесно, ще я продам на някой слепец.

Ангъс Макфюселидж се готвел да пътува със самолет до Нюйорк. Жена му го изпроводила до летището с пакет сандвичи. На раздяла Ангъс се размислил, разтворил пакета, отделил половината от сандвичите и й ги подал обратно.

— Самолет е… всичко става! — казал той.

Един автомобил се обърнал на безлюдна улица в Абърдийн. Минувач видял катастрофиралата кола и се приближил до нея. Шофьорът бил жив и в съзнание, но затиснат под кормилото.

— Ранен ли си? — запитал минувачът.

— Да — дошъл слаб отговор.

— Застрахован ли си?

— Да.

— Идваха ли от застрахователната компания?

— Не.

— Имаш ли нещо против, ако се намъкна до тебе?

— Как е Санди?

— Болен е.

— В болница ли е?

— Не, на театър.

— На театър? Нали е болен?

— Там припада и винаги се намира лекар, който го преглежда безплатно.

Абърдийнец лежал на смъртно легло. Около него били жена му, съседите и много приятели, дошли да чуят последните му думи.

— Тамас… ми дължи десет лири — прошепнал едва чуто умиращият.

— Какъв свеж мозък — промълвила през сълзи жена му. — Ясен и силен до края.

— … И аз дължа сто лири на Дугалд — продължавал човекът в леглото.

— Бедният! — изхълцала съпругата. — Вече започна да бълнува.

Цифрата тринадесет действително носи нещастие. Това се потвърдило за сетен път в Абърдийн от следното нещастие. Дванадесет души се качили в едно такси и по пътя разбрали, че с шофьора са тринадесет. Един трябвало да слезе и решили монета да определи късметлията. Започнали да подхвърлят във въздуха два шилинга, но така се случило, че монетата излетяла през прозореца. Дванадесетте шотландци изхвръкнали толкова бързо от таксито, че до един загинали под колелетата на минаващите автомобили.

Пред една църква младо момиче събирало волни пожертвования. Старият Джок минал край него и се направил, че не го вижда. Момичето обаче извикало високо след него:

— Дайте за Бога няколко шилинга…

Джок спрял, обърнал се и запитал:

— На колко си години, момиче?

— На шестнадесет.

— Аз съм на седемдесет и пет. С господ ще се видя преди тебе. Вярвай ми — по-добре е лично да му предам парите.

Свещеникът и гробарят в малко селце близо до Стърлинг не се разбирали добре. Сондърз — гробарят, бил жертва на хронична астма и свещеникът непрекъснато и заядливо му намеквал за нея. Един ден, както си копаел в гробищата на църквата, гробарят получил продължителен пристъп на кашлица. Свещеникът го чул, отишъл при него и казал високо:

— Много лоша кашлица имаш, Сондърз, много лоша…

— Да, не е добра — съгласил се старият човек, — но около мен лежат само хора, които много биха се радвали, ако можеха да я чуят.

Андрю спрял пред къщата, в която живеел неговият стар приятел Уили. Почукал на вратата и след малко се показала съпругата на Уили.

— Уили в къщи ли е?

— В къщи е.

— Мога ли да го видя?

— Може.

— Искам да поговоря малко с него.

— Не може. Уили умря.

— А!… Е-е!… Хм!… Да е казал нещо, преди да склопи очи, за… за една зелена боя, която му бях дал назаем?

— Знаеш ли как може да се убие абърдийнец?

— Как?

— Като хвърлиш монета пред минаващ автобус.

Работник паднал от скелето на постройка в Абърдийн. Човек от улицата го видял и изтичал към него.

— Ах, нещастният, кажи ми какво мога да направя за тебе? — запитал той.

— Дай ми една цигара — казал раненият.

— Добре, но къде са ти цигарите?

Джеси непрекъснато тормозела мъжа си за пари. В това си нещастие той не е единствен, но в момент на отчаяние не можал да издържи и се хвърлил през прозореца на четиринадесетия етаж.

— Самоубийство! — съобразила светкавично Джеси. — Застрахователната компания нищо няма да плати!

И счупвайки всички рекорди на бързо слизане по стълби, тя изтичала на улицата и незабелязано от насъбралата се тълпа успяла да тикне в ръката на мъртвия си мъж една гюдерия.

Двама старци останали при гроба на своя приятел след погребението. Мълчали дълго време, тъжно замислени върху нерадостната съдба на човека. Най-после единият проговорил:

— Бедният Сам…

— На колко години беше? — запитал другият.

— На деветдесет и шест.

— А ти на колко си?

— Колкото тебе — на деветдесет и три.

— Хм… просто не си струва да си ходиш в къщи.

Джок Мактавиш лежи тежко болен — ще мре. Близките му стоят около него и трезво обсъждат какво ще им струва погребението. Най-старият казал:

— Аз мисля, че една катафалка и две коли ще бъдат достатъчно.

— Не, не — обадил се друг, — една кола и катафалката — няма нужда от повече.

Джок се надигнал на лакти и прошепнал:

— Няма нужда от катафалката. Аз ще си ида пеша до гробищата.

В един богат дом се разболяла прислужницата от някаква мистериозна болест. Повикали лекар. Той я заварил да лежи в кревата и още от вратата запитал:

— Я, Джанет, какво ти е?

— Както ме виждате, докторе.

Прегледал й лекарят езика, гърлото, опитал пулса — всичко говорело за цветущо здраве. Поразпитал я малко и накрая тя си признала:

— Не са ми плащали, докторе, заплатата за шест месеца и реших да лежа и да си почивам, докато не ми дадат парите.

За учудване на Джанет докторът започнал бързо да се съблича.

— Какво… какво ще правите?

— Лежи си спокойно, Джанет, и аз идвам при тебе. На мен не са плащали повече от три години.

Маги умряла неочаквано и Дейвид останал сам. За изненада на близки, роднини, приятели и най-вече на свещеника той се затворил в къщи и заявил, че няма да погребе жена си най-малко две седмици.

— Но защо, Дейвид, това е нечувано!

— Смешно е… Какво ще кажат хората?

— Не е смешно — отговарял Дейвид. — Аз си разсъждавам: когато се оженихме, Маги не поиска да идем на сватбено пътешествие, за да не харчим излишни пари. Тя си мечтаеше за тишина, за спокойствие, за две седмици, когато ще си имаме наше място, в което дори и дума няма да се чува. Мисля си сега, че тя сигурно е имала предвид тези две седмици…

Две приятелки се срещнали на улицата.

— Какво ти е, драга мисис Блеър — съчувствено се провикнала едната. — Куцаш нещо с единия крак?

— Боли ме.

— Какво казва докторът?

— Не знам какво да ти кажа, нямам му никакво доверие на този доктор. Разправя ми, че болката се дължала на възрастта. Но нали и другият ми крак е на същата възраст? Защо той не ме боли?

Тамас загубил жена си и свещеникът се опитал да го утеши с думите:

— Бог дал — бог взел.

— Така е справедливо — съгласил се Тамас, след като помислил малко. — И бог поправя грешките си.

Жената на Санди отишла на море. След няколко дни той получил телеграма със следния текст:

„Жена ви се удави при плуване стоп Тялото изхвърлено на брега стоп По него ценни дълбоководни морски обитатели стоп Какво да правим стоп“

Санди телеграфирал веднага:

„Животните изпратете на мен стоп Жената хвърлете обратно в морето стоп“

— Хей, Доналд, какво правиш тук? — извикал един абърдийнец на съседското момче. — Нали работеше във фермата на Маклахлан?

— Работех.

— Не работиш ли вече при него?

— Избягах.

— Защо? Той не е лош човек.

— Не е лош.

— Тогава защо избяга?

— Заради соленото месо.

— Не обичаш ли солено месо?

— Обичам солено месо.

— Много ли беше солено?

— Не беше много солено.

— Е, разказвай де.

— Той имаше една крава, която умря. Насолихме я и докато се свърши, освен солено кравешко, нищо друго не ядехме.

— После?

— След това умряха две овци. Насолихме ги и дълго време ядохме само солено овчо. Умря и голямата свиня, която също насолихме и изядохме. Аз обичам и кравешко, и овчо, и свинско. Но когато умря бабата на Маклахлан и той ме прати да купя сол, аз избягах…

Селянин повикал лекар от града да прегледа болната му жена. Въпреки грижите, обаче, болната умряла. Лекарят настоявал да му се заплати, но селянинът не искал и да чуе за плащане.

— Излекува ли жена ми? — поискал да знае той.

— Не, но…

— Тогава ти си я уморил?

— Това е възмутително дори да се помисли!

— Значи не си я излекувал? Не си я и убил? Кажи ми тогава за какво искаш да ти плащам?

Шотландец, на висок пост, имал нещастието да си счупи изкуствените зъби точно когато трябвало да произнесе важна реч. Завайкал се той, чул го близък приятел, който веднага намерил изход от положението.

— Ела с мен — казал той, — имам един познат, който ще те оправи.

— Как ще ме оправи? За такова кратко време сигурно така ще ме оскубе, че…

— Не се страхувай, не е такъв човекът. Не си ти първият, на когото ще помогне.

Отишли при познатия и му разказали каква е болката. Той извадил няколко готови челюсти и започнал да ги опитва. Една от тях му станала като по мярка — сякаш специално за него била правена. Купил я той и когато излезли навън, казал с възхищение:

— Твоят познат е чудесен зъболекар.

— Кой ти каза, че е зъболекар?

— А какъв е?

— Той работи в гробищата.

Запитали Санди как полицията в Абърдийн се справя с безредиците и той отговорил:

— Като пусне сред тълпата шапка за събиране на средства.

VI

Любовта и отношенията между мъжа и жената!

Тема, която засяга всичко и всеки. Без нея нямаше да има литература, нямаше да има детски домове, вицове, дори и самият Джок Таусър нямаше да съществува. И един ден, без да се замисля върху тези въпроси, той си вървял по улицата и срещнал своя стар приятел Тонал Скървинг. Заприказвали се и от дума на дума докоснали и тази тема. Тонал го запитал:

— Джок, ти вярваш ли в сънища?

— Вярвам — отговорил Джок. — Сънищата показват.

— Тогава какво според тебе означава, когато един женен мъж сънува, че е ерген?

— Ужасно разочарование, като се събуди…

Мъж и жена работели заедно на полето. Близо до тях кротко си пасяла една крава. Неочаквано жената се вгледала в кравата и възкликнала:

— Тамас! Погледни тази крава!

— Крава като крава.

— Защо има толкова дълго лице и такива тъжни очи?

Мъжът отговорил троснато:

— И ти нямаше да изглеждаш по-различно, ако ме виждаше само веднъж в годината.

Един търговец от Абърдийн се оженил за полуумно момиче, тъй като пресметнал, че е 50 на сто умна.

Един свещеник си счупил ръката и отишъл при лекар.

— Как стана това, отче? — запитал го представителят на най-благородната професия.

— Преди петнадесет години… — започнало отчето.

— Остави древната история, отче, аз те питам как си счупи ръката.

— Чух де, нали това искам да ти кажа? Преди петнадесет години…

— Ти пак твоята си знаеш! Никак не ме интересува какво е станало преди петнадесет години, дори и три ръце да си имал тогава. Ще ми кажеш ли…

— Ще ти кажа, ако имаш малко търпение. Преди петнадесет години отседнах в един хотел.

Легнах си вечерта и тъкмо се бях унесъл, когато на вратата се почука. В стаята влезе хубавата прислужница на етажа, която ме запита дали искам още завивки. Казах й, че не искам. След половин час същото момиче почука отново. И пак ме пита дали искам завивки. Благодарих й още веднъж, но когато дойде за трети път да ме пита дали искам завивки, трябваше да я наругая и изгоня от стаята. Разбра ли сега?

— Какво да разбера?

— Момичето е искало да легне при мене.

— Може и така да е било, но аз те питах как си счупи ръката.

— Ще ти кажа, защо бързаш?… Днес боядисвах у дома. Бях се покачил на стълбата и както си боядисвах, изведнаж ми дойде на ум, че това момиче е искало лично да ме стопли. Толкова се изненадах и ядосах, че паднах от стълбата и си счупих ръката.

Дугалд карал дамски велосипед. Джок обаче го забелязал и веднага запитал:

— Откъде си взел този дамски велосипед?

Дугалд обяснил:

— Бяхме излезли с Джанет на разходка. Тя беше с велосипеда си. Когато стигнахме до едно по-тъмно местенце, аз я целунах и тя ми каза: „Обичам те, Дугалд, обичам те толкова много, че ще ти дам всичко, каквото поискаш“. Аз доста се двоумих, но накрая реших и взех велосипеда.

— Жена ви има нужда от промяна на въздуха — посъветвал докторът. — Морският въздух ще й се отрази много благоприятно.

Санди се върнал в къщи, седнал до леглото на болната си жена и започнал да й вее с една солена херинга.

Санди извадил носната си кърпа и заедно с нея чифт изкуствени челюсти, които паднали на пода. Навел се да ги вдигне и обяснил:

— На жената са. Хванах я, че яде между закуска и обяд.

— Какво чувам? Твоят скъп приятел Ангъс се оженил за трети път?

— Добре го каза! Наистина скъп ми излезе този приятел. Досега ми струва три сватбени подаръка и два погребални венеца.

— Джанет — казал Джок на дъщеря си, — говорих с Тамас. Той поиска ръката ти.

— А ти какво каза?

— Аз се съгласих.

— Но, татко, аз не искам да оставя мама.

— О, това не е никаква пречка. Ще я вземеш със себе си.

— Бях ти добра жена, Джок — казала умиращата на мъжа си. — Слушах те и се грижех за тебе. Искам да ми обещаеш, че ще ме погребеш в Стравън, при моите близки.

— А, Джени — отговорил мъжът й, — ние ще те погребем първо тук, в Абърдийн, и ако видиш, че не ти е удобно, тогава ще те пренесем в Стравън.

Дугалд обещал да изпрати на Джанет своя снимка. След няколко дни нейна приятелка я запитала:

— Добре ли изглежда Дугалд на снимка?

— Не знам, още не съм я проявила.

Жената на един селянин от Пъртшиър отишла до аптеката с две рецепти: едната за съпруга й, другата за кравата. Оказало се, че няма достатъчно пари да плати за двете. Аптекарят я попитал коя рецепта да изпълни.

— Дай ми лекарството за кравата — рекла жената. — Ако бедният ми мъж умре, аз все ще си намеря друг, но друга крава не мога да намеря.

Един шотландец се оженил и поканил приятеля си да види жена му.

— Какво ще кажеш за нея, Джок? — запитал той, когато останали сами.

— Да ти кажа правото — не е хубава.

— Това е вярно — не е добра за гледане, но има много добро сърце. Грозна е отвън, но очарователна отвътре.

— Жалко, че не можеш да я преобърнеш…

— В къщата на Санди отново има разправии — съобщил училищният директор, влизайки в кръчмата. Това на никого не направило впечатление.

— Не разправии, а веселие — поправил го един от присъствуващите.

— Веселие? Как може да се нарича веселие такава семейна разправия, която чак тук се чува?

— Може. Когато се ядоса, жената на Санди започва да хвърля чинии по главата му. Ако го удари — радва се. Ако не го удари — Санди се радва. По този начин и на двамата е весело.

Джейн приела предложението на Тамас да се оженят, но баща й имал един въпрос.

— Тамас — започнал той предпазливо, — можеш ли да издържаш моето момиче?

— О, мога, разбира се — отговорил уверено Тамас. — В кухнята у нас остава толкова много ядене, че трябва да си взема или жена, или прасе.

Съпругът се върнал в къщи с букет цветя в ръце. Жена му го изгледала свирепо и той се заоправдавал:

— Не се сърди — някой го беше забравил в автобуса и аз го взех.

Запитали абърдийнец как се чувствува като женен и той отговорил:

— Ужасно, жена ми непрекъснато иска пари.

— Какво прави с парите, които й даваш?

— Не знам… досега още нищо не съм й дал…

Преди да зададе фаталния въпрос, Доналд решил за последен път да провери дали Маги е наистина подходяща да стане негова жена.

— Маги, ще те питам нещо, но искам да ми обещаеш, че ще отговориш най-искрено.

— Обещавам, Доналд.

— Маги, имаш ли навик да четеш в кревата?

— Да, но само на лунна светлина.

На един панаир голям интерес предизвикала палатка с надпис:

„Елате и вижте жена, която не е яла нищо цял месец“

Собственикът на палатката казал на свой познат:

— В Абърдийн й направиха три предложения за женитба.

Красиво момиче имало много кандидати. Един от тях неочаквано разбрал, че то усърдно флиртува с друг. Това изисквало незабавната му намеса. Изправил се той пред момичето и важно заявил:

— Трябва да ти кажа, Моли, че нямам намерение да свиря втора цигулка…

— Да свириш втора цигулка! — възкликнала Моли. — Ти имаш късмет, че въобще си в оркестъра.

— Баща ми почина.

— Моите съболезнования. Кои бяха последните му думи?

— Нямаше последни думи. През цялото време мама беше при него.

Войник на фронта получил писмо от капризната си жена и й отговорил:

„Моля ти се остави ме на мира да си свърша спокойно войната.“

Работник от една фабрика в Абърдийн поискал отпуск за женитба.

— Няма една седмица, откакто се върна от отпуск — казал началникът му недоволно. — Защо тогава не се ожени?

— Не исках да си развалям отпуската.

Джорди от Абърдийн бил любовник от класа — специалист в писането на изискани любовни писма. Ето един от шедьоврите му:

„Скъпа Моли,

Обожавам земята, по която стъпваш. Обичам да те гледам, като вървиш. Просто си родена за пестеливост. Виждам, че избягваш високите токове. Нали станаха много скъпи и — днес пени, утре пени, събират се. Обличаш се като кралица — като тебе няма друга в Абърдийн. Последния път, когато пребоядиса роклята си, изглеждаше по-сладка от когато и да било. Мисля, че и догодина ще изглеждаш добре в нея, като я обърнеш. Шапката ти е много красива и необикновена. Харесвам момиче, което не се поддава на променящата се мода. Това говори за постоянство, което създава щастливия дом. Всичко бих направил за тебе, скъпа. Бих се изправил срещу най-страшната буря. Бих минал през вода и огън. Ще ти дам и живота си.

Обича те:

Джорди

Р. Б. Ако утре вечер не вали, ще те чакам на старото място за разходка.“

— Маги, трябва да си купя нови обувки — казал Санди на жена си. — От тези вече нищо не остана.

— Сигурен ли си в това?

— Абсолютно. Ако стъпя на монета, мога да позная дали е ези или тура.

— О, Джок, погледни — изхълцала младата булка, — мишките са изяли тортата, която направих.

— Е, няма какво толкова да ги жалиш, мила.

— Как е жена ти, Мак?

— Ами как да ти кажа — понякога е по-добре, а понякога по-зле, но щом стане по-добре, по-добре е, когато е по-зле.

— Мислех, че обичаш Маги, а сега изведнъж чувам, че си се оженил за Джейн. Вярно ли е?

— Не е лъжа. А ти какво би направил, ако разбереш, че Джейн има рожден ден на 29 февруари?

— Виждаш ли Мери? Седнала е напред в автобуса.

— Виждам я.

— Няма ли да й се обадиш?

— След малко. Още не си е купила билет.

Шотландец отишъл при адвокат.

— Искам развод! — още от вратата извикал той. — Може ли да стане това?

— Може — казал адвокатът, — срещу хонорар от двадесет лири аз съм готов да се заема с вашия случай и да ви помогна.

— Двадесет лири? Това е безобразие! — възмутил се посетителят. — За пет лири аз ще намеря човек, който да я застреля.

Санди имал много красива дъщеря. Един абърдийнец поискал ръката й по следния начин:

— Мисля, че мога да ви посоча един начин да спестите някои разходи…

— Забеляза ли колко груб е твоят приятел, Там?

— Не, мила, какво направи?

— Прозина се няколко пъти, докато аз говорех.

— А сигурна ли си, че той не се е опитвал нещо да ти каже?

— Трябва да ти кажа, че Джейн е чудесно момиче. Винаги когато отида у тях, намирам я да кърпи на баща си чорапи.

— О, това е един и същи чорап, който й е за посрещане на гости.

— Не мога да разбера защо си дал толкова пари за този пръстен на жена си.

— Защото сега тя няма да иска ръкавици.

Един оратор ядосано наблюдавал двама млади, които се смеели и весело приказвали. Накрая той не издържал и извикал:

— Младежо, когато престанеш да гъделичкаш това момиче, аз ще започна.

Срамежлив млад човек отишъл на среща с букет красиви рози. Девойката толкова им се зарадвала, че го целунала. Той веднага станал и взел шапката си.

— О, Арджи — извикало момичето, — отиваш ли си?

— Да, за още рози — отвърнал срамежливият.

Съпругата изкряскала:

— Ти не ме слушаш какво ти говоря, Андрю!

— Не е вярно, мила.

— Тогава защо каза „да“, когато те попитах дали да си купя нова шапка?

— Джок, много разточителен си станал — казала Джанет на мъжа си.

— Защо?

— Мажеш едновременно масло и мармалад на филията.

— Това е икономия, а не разточителство.

— Каква икономия?

— Не виждаш ли, че слагам масло и мармалад на една и съща филия?

— Защо се смееш, Мери? — запитал рибарят, без да се обръща.

— Аз не се смея…

Жена му, отегчена от дългото чакане и лошия късмет, добавила:

— Ти чуваш кикотенето на рибите.

— Ако се беше облякла по-рано, нямаше да изпуснем влака и щяхме да пристигнем навреме.

— А ти, ако не ме караше да тичам, сега нямаше да чакаме толкова дълго следващия влак.

— От тебе не чувам нищо друго, освен пари, пари, пари. Не мога да спестя едно пени. Като умра, ще започнеш да просиш.

— Сигурно, и след тази дълга практика като твоя жена никак няма да ми е трудно.

— Безпокоя се — казал Тамас на приятеля си, — жена ми излезе, а заваля дъжд.

— Голяма работа — ще се скрие в някой магазин.

— Точно от това се безпокоя.

— Мистър Арнолд, аз такова…

— Да, моето момче, можеш да се ожениш за нея.

— Да се оженя… за кого?

— За дъщеря ми, разбира се.

— Аз друго исках… трябват ми малко пари…

— Какво? Пари? По никакъв начин! — извикал мистър Арнолд. — Та аз едва те познавам!…

Бандити нападнали влак и обрали баща и дъщеря. Когато останали отново сами в купето, дъщерята бавно извадила от устата си огърлицата, брошката и пръстена си.

— Като видях бандитите — обяснила тя, — веднага ги скрих.

— Жалко, че я нямаше майка ти — въздъхнал бащата, — щяхме да спасим и куфара.

Чарли завел своето момиче в Единбург на екскурзия. Тя си платила билета за влака, а той й показал всички безплатни места в града. През целия ден нищо не сложили в уста. Едва накрая, когато се върнали на гарата, Чарли купил две от най-малките шоколадчета и дал едното на приятелката си.

В къщи момичето разказало подробно на майка си как са прекарали деня в Единбург. Като чула тъжния разказ за шоколада, майката избухнала:

— Ето ти едно пени! Върви веднага да му го върнеш! Можеше поне един чай да ти предложи в това студено време, стипцата такава!

Чарли се почудил, като видял отново своята приятелка, която му подала пенито, както заръчала майка й.

— Ех, Аги, гледай какво правиш — разсърдил се Чарли, — знам, че ще го върнеш! Щях да почакам до утре…

Елспет и Фреди от дълго време ходели заедно, но все не ставало дума за женитба. Една хубава лятна вечер нещо подтикнало Елспет да направи първата стъпка:

— Фреди — пошепнала тя в ухото му, — не е ли време вече да се оженим?

След продължително мълчание Фреди въздъхнал:

— Да, Елспет, време е.

Последвала нова пауза и той добавил:

— Време е, но кой ще поиска да се ожени за нас?…

Хилда Макглейкит се втурнала една вечер в кухнята и заявила на своите родители, че се омъжва. Баща й я погледнал над очилата и процитирал няколко пословици, осъждащи прибързаното взимане на решения.

— Това не е така просто като сваряването на едно яйце — казал той поучително. — Омъжването е сериозна работа.

— Така е — отговорила Хилда, — но много по-сериозна работа ще бъде, ако не се омъжа.

Старият Дейви Дънлоп си взел млада жена. Приятелите му не одобрявали тази постъпка и го укорявали, но той си имал готово обяснение:

— Искам, когато умра, при мен да има някой, който да ми затвори очите.

След една седмица обаче той си признал:

— Господ да ми е на помощ — тя ми отвори очите.

Казват, че старите моми с течение на времето развиват собствена философия. Това може и така да е, но Феми Тод наистина била жена с характер. Опитали се да я включат в кампанията за набиране войници за Бурската война, но Феми Тод отказала с думите:

— О, не, не! Аз не успях да намеря един мъж за себе си, та сега ще търся за кралица Виктория.

Друга такава мома пътувала с влак от Единбург за Глазгоу. На гарата така се случило, че загубила куфара си. Намерили го все пак след дълго лутане и търсене. Тя вдигнала ръце към небето и казала:

— Това е божия милост! С всичко друго бих се разделила, само не и с дрехите си.

Една вечер валяло проливен дъжд. В кръчмата на малко селце близо до Пърт било топло и приятно. Неочаквано вратата се отворила и вътре влязъл измокрен до кости англичанин.

— Някой би ли ми помогнал? — запитал високо той. — Жена ми се нуждае от един макинтош[1]…

Присъствуващите в кръчмата се спогледали. Червенокос планинец бавно се изправил на крака:

— Макинтош няма между нас — казал той, — но не може ли един Макгрегор да свърши работа?

Възрастната госпожица Ами Търнбул била известна със своята педантичност. Когато лекарите й казали, че е много болна и малко й остава да живее, тя се заела да урежда подробностите по своето погребение. След като разговаряла почти половин час в погребалната служба, запитали я:

— А с какъв цвят плат да украсим ковчега отвътре, мис Търнбул?

— Аз нямам опит в такава украса, затова вие ще ми кажете.

— На омъжени жени обикновено слагаме плат във виолетов цвят и чисто бял за неомъжените.

— Така, значи…

Госпожицата помислила малко и казала:

— Мен ще украсите в бяло и тук-таме ще сложите виолетов плат — не искам хората да смятат, че съм била съвсем пренебрегвана…

Там Браун бил поканен на официална вечеря. За първи път щял да бъде сред много и непознати хора, затова потърсил съвета на специалист.

— Как се води учтив разговор? — запитал той един от селските учители.

— Това е проста работа — казал учителят — особено когато говориш с непознати хора. Дори и с непознати жени. Започваш разговора с някоя забележка за времето, след това минаваш на облеклото и ако всичко върви добре, може да си позволиш и малко флирт.

Там Браун решил, че има за какво да е благодарен на учителя.

На вечерята го сложили да седне до някаква градска дама, която само веднъж го удостоила с поглед. Браун си спомнил съвета на учителя и още при супата я сръгал в ребрата:

— Падна се хубаво време — забелязал той и жената до него кимнала. Това окуражило Браун, който се придвижил на втора позиция — дрехи.

— Какъв цвят комбинезон носите отдолу — запитал той. — Червен?

Съседката му се изчервила и обърнала глава. Времето за малко флирт настъпило. Той прокарал пръст по гърба й надолу, колкото столът позволявал, и рекъл:

— Хей, жена, да нямате гъдел?

Поетът Томас Кампбъл пътувал из Южна Шотландия, когато завалял страшен дъжд. Намерил странноприемница край пътя и останал да прекара нощта в нея.

Малко след полунощ бил събуден от слабо почукване на вратата. В стаята влязло младо, хубаво момиче по нощница, със свещ в ръка. То се промъкнало почти до кревата, усмихнало се скромно и прошепнало:

— Сър, ще приемете ли съсед по стая във вашия креват?

— С цялото си сърце — извикал младият поет и отхвърлил завивката от себе си.

Момичето отишло до вратата и извикало тихо:

— Джок, ела, господинът е много любезен и ще спиш при него…

[1] Макинтош (англ.) — връхна дреха, но също и разпространено шотландско име. ↑

VII

Конкурсът на в. „Дейли рекорд“ от Глазгоу даде повод не само да се разказват стари вицове, но и да се създават нови. В повечето случаи те засягат самия конкурс.

На Джок Мактавиш много се искало да отиде на почивка в слънчева България, но за това трябвало да харчи пари. Като чула за конкурса на в. „Дейли рекорд“, жена му рекла:

— Джок, да участвуваме и ние — това е една чудесна възможност.

Джок помислил малко и поклатил глава:

— Нямам нищо против да участвуваме. Ще купя един вестник, ще дам пари за плик и марка, но… коя е гаранцията, че ще спечелим?

Туристи от Шотландия обикновено пътуват със самолет направо до българските черноморски курорти. В един виц се твърди, че двама души от Абърдийн тръгнали с лодка за Слънчев бряг. Хем да спестят парите за самолетния билет, хем да използуват Черното море и си напълнят безплатно писалките…

Когато бил обявен конкурсът, в редакцията на вестника се получило писмо, адресирано до главния редактор, със следното съдържание:

„Сър,

Всички тези приказки за стиснати абърдийнци просто не отговарят на истината. Това са слухове, измисляни и разпространявани от самите абърдийнци, за да не им искат пари назаем.“

Марката на това писмо носела печат от Дънди, съседен град на Абърдийн.

Друго писмо с печат на марката от Абърдийн показва, че авторът му е изпитал дълбоко възмущение:

„Сър,

Ако не спрете публикуването на обидни вицове за Абърдийн, аз ще престана да взимам вестника Ви назаем от приятели.

Ваш

Санди Мактавиш“

Съпругата казала на мъжа си:

— Санди, нали ще бъде чудесно, ако спечелим конкурса за най-добър виц и получим безплатна почивка в България?

— Това и аз си мислех…

— Само че… какво ще правим за марка на писмото?

— Нищо. Ще го пратим без марка. Нека мислят, че е паднала.

Има и такива вицове, в които габровецът става действуващо лице в шотландска обстановка заедно с шотландци, макар и в известни ситуации.

Например този за двамата шотландци и един габровец, които отишли заедно на безплатна беседа. Към края на беседата обаче пуснали подписка за събиране на средства. Габровецът припаднал и двамата шотландци го изнесли от залата.

Абърдийнец седнал да обядва в един ресторант заедно със свой познат от Габрово.

Както си му е редът между такива познати, поръчали само една риба. И двамата забелязали, че рибата е по-тънка откъм опашката. Никой не вдигал очи от чинията, но и не посягал към нея — да не си помисли другият, че е лаком или пък му липсват маниери.

Минало известно време и рибата започнала да изстива. Абърдийнецът, от чиято страна била по-тънката част, захванал разговор:

— Знаеш ли какво е философ?

— Какво е философ?

Абърдийнецът веднага завъртял чинията с по-дебелата част на рибата към себе си и обяснил:

— Философ е човек, който може да завърти целия свят така, както аз завъртях тази чиния.

— А ти философ ли си? — залитал габровецът.

— Не, ни най-малко.

— Тогава да оставим света такъв, какъвто си беше — казал габровецът и завъртял отново чинията на старото й положение.

— Пак закъсня за работа — скарал се шотландецът от Глазгоу на своя подчинен, който влязъл след него в службата.

— Закъснях — признал си подчиненият.

— Какво обяснение сега ще дадеш?

— Когато идвах на работа, един човек изпусна шилинг на улицата и трябваше да чакам, докато тълпата се разпръсне.

— Защо трябваше да чакаш всички? Не можеше ли да си тръгнеш и ти с първите няколкостотин души?

— Не можех. Аз бях стъпил на монетата.

— Какво правят шотландците със старите ножчета за бръснене?

— Бръснат се с тях.

Англичаните твърдят, че шотландците разправят вицове на децата си, за да им бъде весело, като остареят — едва тогава ги разбирали.

Шотландец и ирландец пътували заедно за прочутата местност Гленморан, в Южна Ирландия. Ирландецът не бил сигурен в пътя и непрекъснато се вглеждал в надписите. Най-после наближили кръстопът. Малко преди него край шосето имало ковачница и стълб срещу нея с огромен надпис. Като го прочел, ирландецът избухнал в смях. Шотландецът също прочел надписа, погледнал приятеля си озадачено и запитал:

— Какво смешно има в това?

Надписът гласял:

„За Гленморан — първия завой вдясно. Който не може да чете — да пита в ковачницата“

Вечерта отседнали заедно в хотел. Дали им легла в една и съща стая. Посред нощ ирландецът бил събуден от смеха на своя другар.

— Какво има? — запитал той и запалил лампата.

— Онзи надпис… на шосето… — смеейки се, казал шотландецът. — О-хо-хо… не съм виждал досега по-тъпи хора… О-хо-хо…

— Хм… Много ми е интересно какво смешно видя в него посред нощ?

— Не се ли сещаш? Ама си дръвник!… О-хо-хо… И ти си като тях… Ами сам помисли… ако ковачницата е затворена?

Сам Ковача най-напред бил чирак при Санди Смит. И един ден Санди Смит му казал:

— Виждаш ли тази подкова, Сам?

— Коя?

— Тази в ръката ми.

— Виждам я.

— Сега я заравям в огъня, докато стане червена. После ще я сложа на наковалнята. Като поклатя главата си, ще я удариш с чука. Ясно ли е?

— Ясно.

Така Сам станал ковач на мястото на Санди Смит, а Санди Смит погребали с разбита глава.

— Здравей, Ангъс.

— Здравей, Тамас.

— Ние с Джок намерихме един труп в гората и помислихме да не е твоя.

— Как изглеждаше?

— Твоят ръст.

— Вълнен пуловер?

— Да.

— Червен?

— Не, сив.

— Не съм бил аз.

Една кола спряла до стария Мак и шофьорът се провикнал:

— Хей, дядка, накъде води този път?

— Единият край води право към моята къща — бавно казал старецът, — а другият продължава нататък.

Двама приятели седнали на чашка и започнали да си спомнят за добрите стари времена. Единият от тях въздъхнал и казал:

— Да… почти всички наши приятели си отидоха, но Джок най-много ми липсва.

— Защо Джок? Вие не бяхте много… много…

— Защото аз се ожених за вдовицата му.

Възрастен шотландец седял в чакалнята на една гара и пушел цигара. Един от служителите на гарата спрял до него и запитал:

— Вие знаете ли да четете?

— Така смятам.

— Не виждате ли надписа на стената пред вас: „Пушенето забранено“.

Шотландецът се огледал и казал:

— Не мога да правя всичко каквото пише по стените. На онзи надпис пише: „Носете корсетите Дювал“!

Един предпазлив шотландец не отишъл на банкет, тъй като не знаел какво означава странната дума „гратис“, написана на поканата. На следващата сутрин го намерили мъртъв пред разтворен речник.

Боби Мърдок отишъл на училище рошав. Учителката го смъмрала:

— Боби, защо не вчеса косата си, преди да дойдеш на училище?

— Нямам гребен — отговорил Боби.

— Трябваше да вземеш гребена на баща си.

— Той няма коса.

Джок, придружен от жена си и единадесет деца, отишъл на кино и купил два билета. Разпоредителят ги спрял на вратата и извикал:

— Хей, къде са другите билети?

— Какви други билети?

— За тази тълпа тук.

Джок се възмутил:

— Имате ли реклама пред входа?

— Имаме.

— Пише ли на нея: „Деца под дванадесет, придружени от родителите, се пускат безплатно“?

— Пише, но тези не са под дванадесет.

— Преброй ги — точно единадесет са.

Мисис Маккалъм се учела да кара кола. Инструкторът бил необикновено търпелив човек, но мисис Маккалъм била необикновено тъпа ученичка.

— Още колко ще бъдат необходими, за да се науча да карам добре?

— О, около половин дузина — отговорил инструкторът.

— Какво? Само още шест урока?

— Не, коли.

По време на изпит за шофиране инструкторът направил бележка, че кандидатът намалява рязко скоростта.

— Но жената в автомобила пред нас току-що даде знак, че завива надясно.

— Млади човече, запомни това завинаги: когато една жена извади ръката си през прозореца на колата, тя просто ти казва, че прозорецът й е отворен…

Това сигурно е била същата мисис Маккалъм, взела най-после изпита си. Нейният съпруг също бил склонен към даване на съвети:

— Слушай внимателно… Когато светлините са зелени — можеш да минеш. Когато станат червени — спираш, а когато аз пребледнея — намаляваш.

В купе за непушачи кондукторът видя мъж с цигара в уста.

— Господине, вие сте в купе за непушачи.

— Какво от това? Аз не пуша.

— Да, но в устата си имате цигара, а в ръцете си — запалка.

— Грешите в изводите. Вижте ми краката. Имам ли обувки?

— Да.

— Е, аз не ходя.

Младо момиче паднало в езерото. Не знаело да плува и започнало да се дави. Добре облечен шотландец скочил след момичето в студената вода и го спасил. На брега започнали да го поздравяват и да се възхищават от постъпката му, но шотландецът запитал:

— Кажете ми само кой ме блъсна?

Малкият Дейвид поискал от баща си три пени да иде на цирк. Баща му се скарал:

— Как не!… Миналата седмица ти позволих да идеш със Санди Макгрегор да гледаш лунното затъмнение, сега пък и на цирк!

Имало двама братя — Джок и Ангъс. Джок емигрирал в Канада и след двадесет години се върнал да види родния си град. Намерил брат си с дълга брада.

— Защо си пуснал тази брада, Ангъс?

— Не си ли спомняш? — отговорил Ангъс. — Когато тръгна, ти взе със себе си бръснача, останал от баща ни.

Шотландски зъболекар дал под съд няколко клиенти, които си правили зъбите при него, но не плащали дълговете си. Прегледали зъбите на един от подсъдимите и зъболекарят добавил като допълнително обвинение:

— И не само, че не плаща, но идва в кабинета и ми скърца с моите зъби…

Едно момче паднало в реката и баща му обещал десет шилинга на онзи смелчага, който го извади живо. Намерил се един младеж, който успял да извлече момчето на брега. Направили му изкуствено дишане и то отворило очи. Бащата подал на спасителя пет шилинга, който остро реагирал:

— Обещахте десет шилинга!…

— Да, но ти извади момчето полумъртво.

Санди се порязал при бръснене и веднага изтичал до близката болница да провери дали някои не се нуждае от преливане на кръв. Там заварил своя приятел Грегор Макгрегор, на когото при сбиване разбили носа — дошъл със същата благородна цел.

Джок отишъл на зъболекар.

— Колко взимаш за вадене на зъби? — запитал той.

— Пет шилинга.

— А колко само да го разклатиш?

— Здравей, Ангъс, търся работа като нощен пазач. Имаш ли нужда от такъв?

— Не, но… защо търсиш такава работа?

— Няма да купувам пижами.

— Здравей, Доналд.

Доналд кимнал с глава и продължил да пише на един лист.

— Какво правиш?

— Правя списък на най-големите глупаци, които познавам.

— Това е много интересно занимание. А моето име вътре ли е?

— Разбира се.

— Ти се подиграваш с мен!

— Не се подигравам.

— Тогава защо си ме включил в такъв списък?

— Нали ти изпрати Ангъс до Лондон да ти купи коне и му даде пет хиляди лири?

— Изпратих го.

— Накара ли го да ти даде разписка?

— Хайде, хайде, от толкова време се познаваме с Ангъс… Той ще ги върне.

— Добре, ако ги върне, ще изтрия твоето име от списъка и ще запиша неговото.

Аптекарят забелязал, че клиентът забравил да прибере рестото и потърсил с какво да почука по прозореца, за да го повика. И намерил — гъба.

На връщане от Лондон Макфърсън се оплакал, че англичаните не са честни.

— По какво ги разбра, Макфърсън? — запитали го приятелите му. — Ти беше за кратко време в Лондон.

— Още на гарата, когато пристигнах, купих кутия с карфици. На капака пишеше, че съдържа хиляда карфици. Ще повярвате ли, че бяха само 992?

Ловец се връщал в къщи с празни ръце. Цял ден се лутал из гората и покрай езерото, без да удари нещо. Вечерта, преди да мръкне, стигнал до малко езерце, в което плували питомни патици. Облегнат на дърво до брега, възрастен шотландски селянин ги наблюдавал. Ловецът се приближил до него и казал:

— Колко ще ми вземеш, за да гръмна само веднъж по тези патици?

— Една лира — отговорил веднага селянинът.

— Дадено.

Ловецът вдигнал пушката и стрелял едновременно с двете цеви. Ударил цяла дузина патици.

— Струва ми се, че направи лоша сделка — засмял се доволно той и тръгнал да вади патиците от водата.

— Не съм сигурен в това — отговорил невъзмутимо селянинът, прибирайки лирата в джоба си. — Патиците не са мои.

Берт Маклафлин четял вестник в клуба си и внезапно избухнал в плач.

— Какво ти стана, Берт? — запитал го седналият наблизо познат.

— Току-що прочетох във вестника, че милионерът Дж. П. Морган е починал.

— Но нали той не е твой роднина?

— Тъкмо за това плача.

— Знаеш ли как се е образувал големият каньон в Северна Америка?

— Шотландец загубил едно пени в канавката и започнал да го търси…

— Защо искаш отпуск през февруари, Санди? Времето е ужасно през този месец.

— Заради малкото дете.

— Какво му е?

— Родено е на първи март. Ако взема отпуск след тази дата и решим с жената да идем някъде, ще трябва да му купувам цял билет.

— Джок, имаш ли някакви ангажименти утре вечер?

— Не.

— Искаш ли да вечеряш с мен?

— Искам, Санди, благодаря ти.

— Добре. В седем часа ще бъда у вас.

Александър Макалександър търсел деловодител. Ангъс му довел един млад човек и горещо го препоръчал. Макалександър го назначил, но само след една седмица му дал пътя. Ангъс веднага пристигнал и запитал:

— Защо уволни приятеля ми? Не беше ли добър деловодител?

— Добър деловодител! Та той не може дори едни прозорци да измие — отговорил възмутено Макалександър.

Било много студено, когато Доналд отишъл при един свой приятел с колата си. Паркирал я пред къщата и влязъл вътре. След няколко часа отвън долетели звукове, сякаш някой се опитвал да запали мотора. Домакинът погледнал през прозореца и извикал:

— Доналд, в колата ти има крадец! Бързо!

Но Доналд станал спокойно, облякъл се бавно и казал:

— Остави го да я запали. Трябват му двадесет минути, докато я загрее в такава нощ.

Един шотландец без пари, гладен, минал край ресторант и видял, че неговият познат Ангъс се готви да обядва. Келнер му сервирал огромна пържола. Решил да опита късмета си и влязъл в ресторанта. Отишъл при Ангъс, поздравил го и седнал на масата му.

— Здравей, Ангъс.

— Здравей.

— Хубав къс месо са ти донесли.

— Не е лош.

— Сам ли мислиш да го ядеш?

— Не, с картофи.

Пържолата била наистина хубава и на следващия ден Ангъс отишъл отново в същия ресторант. Много скоро обаче трябвало да се разочарова.

— Келнер! — извикал той.

— Заповядайте.

— Повикай управителя.

Управителят дошъл незабавно и Ангъс се оплакал:

— Вижте какво ми е сервирано! Вчера пържолата ми беше два пъти по-голяма от тази!

— Да, но вчера вие бяхте седнали до прозореца — отговорил управителят.

По време на едно дело в съда запитали свидетеля дали е местен жител.

— Повечето съм местен жител — отговорил той.

— Роден ли си в тази област?

— Не, не съм роден тук, но въпреки това съм повечето местен жител.

— Искаш да кажеш… дошъл си като дете?

— Не, дойдох преди шест години.

— Тогава защо твърдиш, че си повечето местен жител?

— Когато дойдох, бях само на петдесет килограма. Сега съм сто и дванадесет. Затова твърдя, че повечето от мен е местен човек.

Съдията. Джок Кампбел, слушай ме внимателно.

Джок. Да, сър, слушам внимателно.

Съдията. На мен ми е известно, че ти редовно имаш работа с разни мошеници и крадци. Вярно ли е?

Джок. Да, сър.

Съдията. Ти се осмеляваш да стоиш пред мен и признаеш, че си мошеник и крадец?

Джок. Не, сър.

Съдията. Тогава нарочно ме излъга?

Джок. Не, сър.

Съдията. Какво си най-сетне?

Джок. Портиер на сграда с адвокатски кантори.

Съдията. Следващият свидетел…

Всяко зло за добро и така трябва да е, ако се съди по думите на Тамас, градинар от Пейсли. Веднъж местният учител се отбил в градината му, огледал се и забелязал:

— Виждам, че тази година нямаш добра реколта на картофи, Тамас.

— Да, така изглежда — отговорил Тамас, — но имам една утеха.

— Каква е тя?

— Реколтата на съседа Санди няма да е по-добра.

Дънкан изпратил детето си до съседа Доналд да му поиска книга за четене.

— Кажи на баща си, че книги имам, но не ги давам. Може обаче да дойде тук и да си почете, колкото иска — казал Доналд.

Минало известно време и на Доналд притрябвало седло за коня. Изпратил своето дете при Дънкан, което получило следния отговор:

— Кажи на баща си, че не мога да му дам седлото. То е в конюшнята и ако иска, може да иде там и да го язди цял ден.

Шотландец обядвал в ресторант и случайно се ухапал.

— Добре, че не съм отровна змия — казал си той.

Мак много се безпокоял за двадесетте лири, които дал на свой приятел взаем. Забравил да вземе разписка. Баща му го посъветвал:

— Напиши на твоя приятел едно писмо и го запитай кога ще ти върне четиридесетте лири. Той ще ти отговори, че не са четиридесет, а двадесет. Този отговор ще ти послужи вместо разписка.

Просяк позвънил на една врата в Абърдийн и помолил жената, която му отворила:

— Дайте ми два шилинга за едно легло…

— Добре — казала жената, — донеси да го видя.

Майка излязла с детето си на пазар. Срещнала на пътя своя приятелка, която му дала шоколадов бисквит.

— Какво трябва да кажеш, когато ти дадат нещо? — запитала майката.

— У дома имам по-малко братче — отвърнало детето.

Шотландец в касапницата поискал:

— Дайте ми една овча глава, но я отрежете колкото може по-близо до опашката.

Касапин отишъл при адвокат.

— Какво ще направите — запитал той, — ако сте касапин и в касапницата ви влезе куче и след това избяга с парче месо?

— Аз нямам касапница.

— Да предположим, че имате?

— Щях да изпратя сметката за месото на собственика на кучето.

— В такъв случай трябва да ми платите една лира, тъй като кучето бе ваше.

Адвокатът се усмихнал и дал парите. На следващия ден касапинът получил от него сметка за три лири — хонорар за дадения му юридически съвет.

Канибали хванали няколко души, между които бил и Мактавиш от Абърдийн. Сложили ги в голям казан заедно с картофи, лук и други подправки. След това, надавайки радостни викове, започнали да танцуват около казана подходящ за целта танц.

Ненадейно един от канибалите се втурнал към казана, извадил ножа си и убил Мактавиш. Всички го гледали укорително, но той обяснил постъпката си:

— Забелязах, че се възползува от положението си. Ядеше картофите.

Двама души се оплаквали, че цената на въглищата станала много висока. Абърдийнец ги чул и казал:

— Аз разреших проблема по следния начин: купих чувал с въглища, но не ги горя. Когато ми е студено, нарамвам чувала и се разхождам из стаите с него, докато не потече пот от гърба ми.

В абърдийнски ресторант:

— Келнер, тая чиния е влажна.

— Какво искате да кажете с това — влажна! В нея е супата ви.

Дебел мъж пътувал в претъпкан автобус. На една спирка се качили две жени и той решил да се покаже кавалер. Пред него седял младеж и той го потупал по рамото, казвайки високо:

— Млади човече, направете място на една от дамите да седне.

Младежът го изгледал и отговорил:

— Станете вие и направете място и на двете дами.

— Познаваш ли историята?

— Отлично.

— Дай ми пример за пълен неуспех.

— Христофор Колумб.

— Защо?

— Не е знаел къде отива. Като пристигнал — не знаел къде се намира. Като се върнал — не знаел къде е бил.

Трима шотландци отишли на риба. Уговорили се първият, който улови нещо, да черпи. На двама от тях рибата кълвала и тапите потъвали, но те не бързали да дърпат. Третият бил най-предвидлив и въобще не сложил стръв на въдицата.

— Да знаеш, че само твоят здрав организъм те спаси от сигурна смърт — казал лекарят.

— Така ли било? — зарадвал се пациентът. — Аз пък мислех, че ще ми искаш пари.

— Ако на мен предложеха първо двете парчета торта, аз ще избера по-малкото — казвала Джеси на братчето си.

— Добре, ти сега имаш по-малкото парче. Не разбирам от какво се оплакваш…

— Знаеш ли, Маги, тази шапка не излезе лоша… Вече пет години я нося. Разбира се… два пъти съм я чистил и два пъти сменявал в кафенето, но това не променя качеството й.

— Като гледам как си обръснат, трябва да кажа, че ножчето и самобръсначката ти нищо не струват.

— Щом са били добри за баща ми, добри ще са и за мен.

— Но ако ти действително знаеш кой ти е откраднал колата, защо не кажеш на полицията?

— Чакам да й сложи нови гуми.

— Мама ми поръча да кажа, че е намерила муха в кейка, който купихме вчера оттук — изредило на един глас малко момиченце пред сладкаря.

— Кажи й — казал той — да ми донесе мухата и аз ще я заменя с едно зърно сухо грозде.

Двама приятели имали обща работа рано на следващата сутрин. Единият от тях обещал, че ще позвъни на другия по телефона, за да го събуди.

— Аз ще ти звънна, но ти не вдигай слушалката. По този начин и ти ще се събудиш, и аз ще си взема обратно парите.

— Виждал съм и по-добри дни — оплакал се скитникът на един абърдийнец.

— И аз — бил отговорът, — но сега бързам и не мога да разговарям за времето.

Макдъф отишъл да си купува гребен и обяснил на свой приятел, че на стария му се счупил един зъб.

— Какво? Заради един зъб — нов гребен? Какво разточителство! — извикал приятелят му.

— Да, но това беше последният зъб.

Санди подарил на малкото си дете балон по случай рождения му ден и казал:

— Ако си послушен през годината, за следващия рожден ден ще ти позволя да го надуеш.

Джок Мактавиш е много практичен човек. Той използува докрай тютюна, който купува. Най-напред го дъвче, след това изсушава и изпушва. С пепелта замества емфието. Продължава да се чуди обаче какво да прави с дима, който се прахосва.

Мак и Джок се срещнали в Абърдийн.

— Какво правиш тук? — запитал Мак.

— На сватбено пътешествие съм — отговорил Джок.

— А къде е жена ти?

— О, тя не дойде с мен. Идвала е вече веднъж в Абърдийн.

На автобусната спирка Санди запитал кондуктора колко е билетът до гарата и той му казал три пени. Видяло му се скъпо и решил да тича след автобуса. На следващата спирка задал същия въпрос.

— Шест пени — отговорил кондукторът. — Вие тичате в обратна посока.

Една шотландка поискала назаем десет лири, но приятелката й отговорила, че има само пет.

— Добре, дай ми сега пет лири — казала тя — и ще останеш да ми даваш пет. По този начин ще сме квит.

Прислужницата на доктора напускала.

— Сара — казал той, — съжалявам, но не мога да ти дам хубаво препоръчително писмо.

— Аз не искам да е хубаво — помолила се прислужницата, — само го напишете така, както пишете вашите рецепти.

— Как сте, мистър Макгрегор, виждате ми се много променен.

— Имате грешка, аз не съм Макгрегор.

— Какво? И името ли сте си променили?

— Откъде е тази пура, Мак?

— Дадоха ми я.

— Приятел ли?

— Ще ти кажа, като я изпуша.

В магазина за плодове:

— Вчера поръчах една дузина банани, но от тях получих само десет. Какво е станало с другите два?

— А, сещам се много добре, мадам. Два бяха презрели и аз просто ги изхвърлих, за да ви спестя неприятността вие да правите това.

— Аз не знам нищо по-хубаво от приятелството с човек, на когото можеш да се довериш.

— Аз знам — с човек, който може да ти се довери.

На бала с маски Там отишъл маскиран като Наполеон.

— Откъде ти дойде наум да се маскираш така? — запитал го негов близък.

— Така ми е по-лесно — обяснил маскираният Наполеон. — През цялото време ръката ми е върху портфейла и на никого не прави впечатление.

— Джеси, защо подскачаш на един крак? Нали беше болна?

— Да, мамо, но забравих да разклатя шишето, преди да взема лекарство.

Тамас лежи в болницата. Не е доволен от храната и на закуска пита сестрата:

— Сестра, кой намаза тези филии с масло?

— Аз.

— Искам да кажа… кой махна маслото от тези филии?

— От него няма да стане рибар.

— Защо мислиш така?

— Къси са му ръцете.

На пациент от Абърдийн направили рентгенова снимка на черния дроб. Поискали му да плати една лира. Той гледал снимката и мърморел:

— Една лира е много пари за такава снимка. На всичко отгоре и няма никаква прилика.

Госпожата разглеждала изпитателно новата готвачка и се двоумяла.

— Кажете ми, защо напуснахте последното си място? — запитала тя.

— Аз питам ли защо ви напусна последната готвачка? — казала вместо отговор жената.

— Каква е разликата между шотландец и кокосов орех?

— От кокосовия орех може да получиш нещо за пиене.

— Мистър Мюрисън, аз… искам да се оженя за вашата дъщеря.

— А, за това трябва да видиш първо майка й.

— Видях я и все още искам да се оженя за Мери.

— До гуша ми дойде от Доналд — никога не му стигат парите.

— Защо? Да не ти е искал пари взаем?

— Не, точно обратното.

— Добре, съгласен съм да ти продам една шпора, но за какво ще ти послужи само една?

— Аз разсъждавам така: ако пришпоря едната страна на коня, другата също ще тича.

Когато се чуло, че старият Дугалд минал край кръчмата, без да се отбие в нея, на цялото село станало ясно, че той е умрял…

Санди Фергюсън купувал билет на гарата. Имало голяма опашка, но той не бързал да се махне от гишето — броел парите и смятал наум дали точно са му върнали. Продавачът на гишето казал нетърпеливо:

— Какво става, шотландецо, не са ли точно парите?

— Не се безпокой — сопнал се Санди, — не си ми върнал повече.

Било година на състезания и награди, свързани с Ламаншкия канал. Франция оповестила награда за жената, която прелети канала със самолет. Англия дала награда на първия човек, който преплува същото разстояние. Шотландия също почувствувала необходимост да се намеси. Търговската камара в Глазгоу обсъдила положението и много предложения, целещи да се засрамят другите нации. В резултат на тези дискусии било обявено, че ще се даде един милион лири награда на онзи атлет — мъж или жена — който преплува канала… под вода.

Шотландско правило:

„Никога не харчи пари за пиене, но дръж винаги под ръка тирбушон“.

Двама шотландци обядвали в моден ресторант. На излизане Макгрегор забелязал, че Макдоналд дал на гардеробиерката доста солиден бакшиш.

— Грехота е — направил забележка той, — разглезваме ги. На нея й се плаща да работи.

— Но не и да се престарава — обяснил Макдоналд. — Виж какво ново палто ми даде.

Съпругата на Макфърсън го информирала, че тази вечер ще имат гости. Без да каже дума, той се изправил, събрал всички чадъри и ги скрил в килера.

— Защо правиш това? — зачудила се жена му. — Да не се страхуваш, че някои от гостите може да открадне чадър?

— От друго ме е страх: може да си го познае.

На една улица в Единбург имало просяк, огромен пес и надпис: „Съжалете слепия“.

Минувачите оставяли дребни монети в шапката, която просякът оставил на паважа. Един англичанин хвърлил в шапката монета от шест пени и решил да се пошегува:

— Грешка. Без да искам, хвърлих два шилинга.

— Не, не, не бяха два шилинга, а чисто шест пени — казал веднага просякът.

— Как? — ядосал се англичанинът. — Ти не си сляп, а мошеник.

— Не аз, а песът е сляп — обяснил спокойно просякът.

Санди помолил най-добрия си приятел Доналд за съвет.

— Мога да се оженя за една богата вдовица, която не обичам — казал той, — или за едно бедно момиче, което ми е на сърцето. Кажи ми ти какво би направил на мое място?

Доналд рецитирал цяла поема за благородната и истинска любов, която не знае граници и сметки, и Санди казал:

— Добре, ще послушам съвета ти и ще се оженя за бедното момиче.

— И напълно ще я заслужиш — извикал с уважение Доналд. — А сега, след като вече си решил, би ли ми казал адреса на вдовицата?

Един абърдийнец се отказал от пушене, тъй като тютюнът струвал безобразно скъпо, за да си купува собствен, а когато взимал от приятели, така натъпквал лулата си, че тя се запушвала.

Наближавало Нова година. Снежните кристалчета блещукали под студената луна. Децата спели щастливо в очакване на подаръците, които Дядо Мраз щял да им донесе. Неочаквано изстрел нарушил тишината. Алек Макгънър скрил ловджийската пушка и влязъл в къщи. Малкият Джами скочил в кревата и извикал:

— Татко, какъв беше този изстрел?

— Дядо Мраз — отговорил шотландецът. — Дядо Мраз току-що се самоуби.

Най-скромният филантроп в света живял в Абърдийн. Той бил толкова скромен, че когато давал пари за някоя благотворителна цел, не разрешавал името му да се появява никъде — дори и върху чека.

Шотландец пътувал с влак. В купето, освен него, имало още един пътник, който след известно време го заговорил:

— Извинете, имате ли кибрит?

Шотландецът помислил малко, извадил една клечка от кибрита си и я подал на непознатия. След продължително бъркане и тупане по джобовете станало ясно, че е свършил и тютюна. Шотландецът вдигнал състрадателно рамене и казал:

— Изглежда, нямате тютюн?

— За съжаление…

— Тогава върнете ми клечката…

Мактагъс се върнал неочаквано в къщи и заварил жена си в прегръдките на друг. Извадил пистолета си и оставайки верен на своя шотландски характер, извикал:

— Застанете един зад друг!…

Санди водил преговори за купуване на радиоапарат. Продавачът го убеждавал:

— Лови всичко и харчи малко електричество колкото една лампа.

— Колкото една лампа? — възкликнал Санди.

— Не повече.

Това решило въпроса и Санди купил радиоапарата. На следващия ден обаче той го донесъл обратно и си поискал парите:

— Ти каза колкото лампа — казал той на продавача, — но знаеш ли каква светлина дава? Не мога да чета на нея.

Макгрегор излязъл с приятел на разходка в парка. Както си вървели, приятелят се навел и вдигнал нещо от земята.

— Какво беше това?

— Банкнота от пет лири.

— Дай ми ги назаем, моля те! — казал Макгрегор.

— За какво са ти?

— Да си прегледам очите на лекар…

Алек Макалек искал много да види една нашумяла пиеса и се заинтересувал колко струват билетите. Казали му, че най-евтиното място било две лири и той предложил:

— Вижте какво ще ви кажа — дайте ми билета за една лира. Обещавам, че през цялото време на представлението ще гледам с едно око.

Истинският шотландец винаги спи прав — за да не мачка пижамата си.

Там Мактавиш също обичал да ходи на театър и веднъж си купил билет за правостоящ в галерията. В тъмното обаче той се промъкнал между правостоящите на партера. Разпоредителката го забелязала и разпоредила:

— Върнете се веднага на балкона. Правостоящите тук плащат десет шилинга.

— Знам това — отговорил Там Мактавиш, — но аз стоя само на един крак.

По принцип шотландците са против подстригването лятно време. Това трябва да става през зимата, и то когато е много студено. Заливате косата с вода, оставяте я да замръзне и след това чупите от леда, докато се получи желаната прическа.

— Вие ще ме извините, сър — казал Джими Смит на непознатия мъж в кръчмата, — ние не се познаваме, но вие ли сте човекът, който извади моето момче от реката?

— Аз съм — отговорил спасителят, — но… да не говорим за това.

— А, така ли? Да не говорим за това? Гледай ти! А къде е шапката на момчето?

През лятото кралица Виктория отивала в Балморал, където била нейната шотландска резиденция. Веднъж един градинар й изпратил кошница с плодове, на което кралицата благодарила с кратка бележка. Градинарят прочел бележката, повдигнал вежди в недоумение и запитал пратеника на кралицата:

— Нищо не казва за връщане на кошницата?…

Доналд Макалистър трябвало да отиде за ден-два до града. На тръгване наредил на дъщеря си:

— Внимавай с въглищата, времето не е студено, пази дървата, не чети вечерно време, а през деня… ако не четеш или пишеш — не е необходимо да носиш очилата.

— Сода бикарбонат против стомашно разстройство? В два часа през нощта? — извикал разгневеният аптекар. — И за това ли трябваше да ме будиш, когато малко топла вода щеше да свърши същата работа.

— Така ли? Извинявай тогава за безпокойството и благодаря за съвета. Сода бикарбонат вече не ми трябва…

Санди ухажвал Маги почти две години. Все така се случвало, че не отварял дума за конкретно предложение. Една вечер, когато били сами и седели мълчаливо, Маги промърморила:

— Санди, за какво мислиш? Кажи и ще ти дам едно пени.

— Мислех си какво би било, ако ме целунеш — казал Санди с внезапна храброст.

— Нямам нищо против — Маги го целунала и двамата млъкнали отново.

— А сега за какво мислиш? — пак запитала Маги. — Може би за още една целувка?

— Не, сега за нещо по-сериозно.

— Така ли? — и сърцето на Маги забило по-силно. — Ще ми кажеш ли?

— Мислех си… какво стана с това пени, което ми обеща?

Шотландец се разболял тежко и го завели в болницата. Съобщили на жена му в Абърдийн, че предстои сериозна операция и тя веднага пристигнала в Единбург. Настигнала болния си мъж тъкмо когато го вкарвали в операционната. Той я запитал със слаб глас:

— Кой ти плати билета до Единбург?

Малко момче плаче на улицата.

— Защо плачеш? — запитал го един минувач.

— Изгубих си… изгубих си шестте пени.

Шотландецът бръкнал в джоба си.

— Не плачи, момченце — казал той, — ето ти кибрит, за да ги намериш.

— Ау, Санди, какъв хубав диамант имаш на пръстена си. Не знаех, че си толкова екстравагантен.

— Не съм екстравагантен. Ти го знаеш Макдоналд. Като умря, ми остави сто лири да поставя камък в негова памет. Това е камъкът, който купих.

Ангъс станал зъболекар. Първият му клиент дошъл за вадене на зъб с упойка. Когато се свестил, той с ужас видял, че всичките зъби са му извадени.

— Защо направихте това? — изфъфлил отчаяно той.

— О, сложих повече упойка — отговорил Ангъс — и рекох да не отиде напразно.

Джанет се втурнала при мъжа си и извикала:

— Тамас… Тамас… в двора ни влезе една чужда крава!…

— Какво си се развикала? — скарал й се Тамас. — Върви да я издоиш.

Джорди от Абърдийн заминал за Лондон на гости на свой приятел. И останал да гостува, да се наслаждава на приятелско гостоприемство. Приятелят му напразно очаквал някакъв знак, че Джорди се готви за тръгване. Един ден той не се стърпял и казал:

— Джорди, наближава Коледа. Не мислиш ли, че жена ти и децата ти ще искат да те видят, да прекарате заедно празниците?

Лицето на Джорди светнало:

— Това не е лоша идея… Още утре ще им пиша да дойдат.

— Добре гледаш кучето си, Маги. С какво го храниш?

— С кокали. Всеки ден по един кокал.

— И аз му давам кокали, но не е същото. Защо?

— Аз му сервирам пред огледало. По този начин кучето мисли, че съм му дала два кокала.

— Мери, искаш ли да се разходим покрай магазините и погледаме витрини?

— Но всички магазини сега са затворени?

— Точно затова.

— Санди, защо не носиш наушниците си? В това време ще ти измръзнат ушите.

— По-добре. Последния път, когато ги бях сложил, един приятел ме поканил: „Санди, ела да изпием по едно. Аз черпя“. А аз не го чух.

Джок бил осъден на смърт въпреки твърденията му, че е невинен. Вечерта преди екзекуцията надзирателят го посъветвал да изпрати телеграма до губернатора и да помоли за помилване.

В полунощ присъдата била изпълнена. Когато палачът влязъл в килията му, Джок все още композирал възможната най-кратка телеграма.

Управителят на хотел в Глазгоу тръгнал на проверка по етажите. В коридора на първия етаж той заварил един от прислужниците да лъска чифт обувки.

— Знаеш, че това е забранено! — ядосал се управителят. — Гостите оставят обувките си пред вратата и ти трябва да ги почистиш в мазето.

— Но този тук е от Абърдийн — заоправдавал се прислужникът, — връзките на обувките му са под вратата. Вързал ги е за нещо и не мога да ги вдигна.

Моли Форбс имала кокошки. Яйцата продавала на Гордън бакалина.

— Каква цена имат днес яйцата, мистър Гордън? — винаги питала Моли Форбс. Последния път той й отговорил:

— Шилинг за една дузина.

— Шилинг за една дузина? Това е нищожна цена, мистър Гордън.

— А, Моли, Асоциацията на бакалите в Абърдийн има̀ среща и всички взеха решение да не се плаща повече от шилинг за дузина яйца.

Селянката му дала яйцата и прибрала парите. Следващата седмица тя получила същия отговор на въпроса си за цената на яйцата.

— Много малки са днес яйцата, Моли — направил забележка бакалинът.

— А, мистър Гордън — отвърнала селянката, — кокошките от нашата област имаха среща, на която решиха да не се насилват много за един шилинг дузината.

Свещеник видял, че две деца на улицата се бият и отишъл при тях да спре враждебните действия.

— Защо се биете? — запитал той.

— Заради вас — отговорило едното.

— Заради мен? Защо се биете заради мен?

— Мак тук казва, че нашият свещеник няма мозък колкото една кокошка, а аз казвам, че има.

Тамас имал да дава на Санди пари. Един ден се срещнали на пазара и Санди запитал:

— Тамас, кога ще си платиш дълга?

— Не мога, Санди, сега не мога.

— Знаеш ли какво ще направя? До гуша ми дойде от тебе и ще се откажа от тези пари само да не се ядосвам. Не ти ги искам.

Санди се завъртял на токовете си и тръгнал да си върви.

— Чакай — спрял го Тамас, — няма да си отидеш така. Трябва да черпиш по случай уреждането на сметката.

Джорди бил много срамежлив, но най-после решил да направи предложение за женитба на Джийни. Отишъл у тях, повикал я на улицата и казал:

— Джийни, аз идвах тук миналия вторник, нали?

— Да, Джорди.

— След това дойдох пак в сряда?

— Така беше.

— Наминах и в петък, вярно ли е?

— Вярно.

— И сега съм тук отново?

— Да.

Последвала продължителна пауза. Джорди си глътнал езика, но успял да каже:

— О, Джийни, не съм ли достатъчно ясен?…

Санди не обичал англичаните, но му се наложило да пътува на юг. Пристигнал в Карлайл и първото нещо, което видял в града, била голяма обява: местните власти предлагали солидна сума пари на онзи, който се съгласи да екзекутира известен престъпник. Възможността да спечели пари посредством такова приятно занимание не бивало да се изпуска. Отишъл право в затвора, предложил си услугите, обесил престъпника и прибрал парите.

На излизане отвън го чакала тълпа местни граждани, които започнали да подсвиркват и дюдюкат. Някои подхвърляли: „Просяк-шотландец!“, подмятали, че извършил нещо за пари, на което никой англичанин нямало да се съгласи.

— Така ли? — провикнал се Санди. — За същите пари всички до един бих ви избесил…

Доналд Фрейзър имал една слабост — обичал много да се хвали със своите роднини, живи и мъртви. Неговият град бил често посещаван от богат англичанин, който познавал Доналд и подозирал, че тези роднини съществуват само във въображението му.

Един ден, минавайки покрай къщата на Доналд, англичанинът го видял да се занимава с огромна, породиста свиня.

— Здравей, Доналд — провикнал се той. — Предполагам, че това е един от твоите роднини?

— О, не — отговорил Доналд, — просто познат като тебе.

По време на едни общи избори бакалницата на Там Райт представлявала нещо като агит-пункт за консервативната партия. Самият Райт бил консерватор и в костите и не пропускал случай да проагитира свой клиент.

В бакалницата помагало чираче. Неговият главен интерес през тези дни бил съсредоточен в котката, която щяла да си има котета.

Котетата се появили на бял свят, когато Райт водел разгорещена дискусия със свои познати. Той чул развълнуваните викове на момчето и запитал:

— Какво стана, Джок?

— Имаме четири котета — отговорило момчето възбудено.

— И какви са тези котета?

— И четирите са консерватори.

Отговорът бил толкова неочакван, че за момент в бакалницата настъпила гробна тишина, последвана от висок смях. Райт много се зарадвал на този отговор и няколко пъти през деня питал момчето пред хора от коя партия са неговите котета…

След няколко дни, пак пред посетители, той запитал момчето как са неговите котета консерватори. Джок обаче казал сериозно:

— Сега те са либерали.

— Какво? Либерали? — извикал раздразнено бакалинът. Нали до вчера бяха консерватори?

— Да, но днес прогледнаха — отвърнал Джок.

Старият Дейви Маккрути изкачил висок хълм и на върха седнал да си почине. Ниските облаци пречели на красивата гледка, която се откривала оттам. Скоро група английски туристи минали край него и също спрели да починат. Един от тях се обърнал към него и запитал:

— Мислите ли, че облаците ще се разнесат?

— Разбира се.

— Преди да се стъмни?

— До половин час. На изток вече се прояснява.

— Има ли хубава гледка оттук?

— Никъде няма по-добра.

— Хайде де, да не е толкова хубава, колкото от Мон Блан?

Дейви Маккрути започнал да се ядосва:

— Оттук може да се види толкова далеко, колкото от всяка друга планина в света.

— Е, това не е възможно — усмихнал се недоверчиво англичанинът.

Минал половин час и наистина облаците се разнесли. Дейви посочил към пълната луна над главите им и казал:

— Какво ви казах? Оттук се вижда на двеста и четиридесет хиляди мили далечина. От вашия Монг Блонг по-далеч ли се вижда?…

Веднъж един градски младеж минал през планинско село. Видял възрастна жена, седнала пред къщи, и решил да се пошегува с нея.

— Извинявай, бабо, видя ли оттук да минава една кола с маймуни?

— Не съм видяла — отговорила бабата, — да не си паднал от нея?

Било по времето, когато римляните хвърляли християни на лъвовете за наказание и удоволствие на зрителите. Джок и Ангъс се намерили в това незавидно положение. Те стояли в центъра на арената, заобиколени от ревящата тълпа, и разговаряли. Джок запитал:

— Ангъс, разказах ли ти за моето приключение с една от продавачките в кафенето на нашата улица?

— Не, пропуснал си.

— Направих й няколко знака и тя ме покани в една малка стаичка. Почерпи ме кафе, посегнах аз и… всичко вървеше добре, когато вратата се отвори и вътре влезе някакъв мъж…

— И после?

— О, ето ги лъвовете… Ще ти я доразкажа по-късно.

Тамас имал няколко породисти свине, които цялото село се изредило да види. Той се хвалел с тях като със собствени деца. Джок от съседното село обещал да дойде и ги види.

Един ден той потърсил Тамас. Вратата отворило малко момче и Джок го запитал:

— Добър ден, момченце, тук ли е баща ти?

— Не.

— Къде е?

— Зад къщата — при свинете. Лесно ще го познаете — той е с шапка.

Мери заминавала на курорт и баща й я изпратил на гарата. Малко преди влакът да потегли, той дал бакшиш на кондуктора, за да наглежда момичето в купето. След това целунал Мери за довиждане и тя се разплакала.

— Защо плачеш? — зачудил се бащата. — Нали ти искаше да отидеш на курорт?

— Аз плача за друго — отговорило през сълзи момичето. — По-добре беше да целунеш кондуктора, а на мен да дадеш парите.

В магазините — клиентът винаги е прав.

В полицията — клиентът винаги е крив.

Джозеф станал съдружник с Браун. Браун имал парите, Джозеф — опита. След няколко години Джозеф имал парите и Браун — опита.

— Кое е най-бързото средство за разпространяване на новини?

— Телеграф, телефон, жена…

Малко момче се опитвало да звънне на звънец, но не можело да го стигне. Видял го възрастен човек и запитал:

— Какво искаш да направиш, момченце?

— Искам да звънна на този звънец.

— Чакай, аз ще го натисна вместо тебе.

Човекът натиснал звънеца, а момчето побягнало.

— Бягайте и вие! — извикало то. — Ще се покаже стара баба, която страшно крещи.

В Абърдийн млада жена успяла да се качи на автобус във време на движение. Кондукторът й казал галантно:

— Госпожице, следващия път ще получите цветя, но не ще можете да ги помиришете.

Учителят: Ако пет души ви дойдат на гости, а имате само четири картофа, как ще ги разделите?

Малко момче: Ще ги направя на пюре.

— Щастливо ли завърши тази история?

— Не знам. Казва се само, че са се оженили.

— Хора често ли умират тук?

— Не, само веднъж…

Един стар човек имал навик да повтаря: „Можеше и по-лошо да е“. Негов приятел му казал:

— Сънувах, че съм умрял и попаднал в ада.

— Можеше и по-лошо да е — успокоил го старият човек.

— Как можеше да бъде по-лошо?

— Можеше да бъде вярно…

Вдовица с десет деца изпитвала затруднение да намери квартира под наем. Един ден в отчаянието си тя оставила десетте деца в гробищата и отишла при агенция, която отдавала жилища. Първият въпрос, който й задали, бил:

— Имате ли деца?

— Десет и всички са в гробищата — отговорила вдовицата.

Служителят промърморил нещо в знак на съболезнование и скоро подписали наемателския договор.

Свещеникът срещнал Там на улицата. Видял го, че залита, и му казал:

— Там, нали ти казах, че пиенето е твоят най-голям враг?

— Да, отче, но ти ми каза също да обичаме нашите врагове.

— Възможно е, само не съм казал да ги поглъщаш.

— Знаеш ли колко е стиснат твоят познат Ангъс?

— Защо?

— Предложи ми уиски и аз се съгласих. Започна да налива от една бутилка и когато казах „стига“, веднага спря…

Един млад човек, сгоден за красива девойка, много често я целувал, когато отивал на гости у дома й. Най-после бащата на момичето се намесил:

— Една целувка при влизане и една при излизане на вечер е достатъчно.

— Но аз не мога непрекъснато да влизам и излизам — възразил бъдещият съпруг.

Мъж в безсъзнание бълнувал. Неочаквано отворил очи и запитал:

— В рая ли съм?

— Не си, Уили, аз съм при тебе — отговорила жена му.

Две момчета имали леля, която поканила родителите им да изпратят само едното от тях в Абърдийн, за да прекара празниците с нея. Когато момчето пристигнало, тя го запитала как са решили кой от двамата братя да дойде.

— Хвърляхме ези-тура — отговорило момчето.

— И, разбира се, ти спечели?

— Не, аз загубих.

Разправят, че на един виц шотландецът се смее три пъти: когато вицът се разкаже, след това, когато му се обясни, и после, когато го разбере.

Англичанинът, когато чуе виц, се смее два пъти: веднъж при разказването и втори път при обясняването. Трети път не се смее, защото никога не може да го разбере.

Уелсец се смее само веднъж: когато му се разкаже вицът. Безполезно е да му се обяснява, защото никога няма да го разбере.

Ирландец въобще няма да се засмее на виц — той го е знаел от по-рано…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.